118 X MEDDELANDEN FRÅN SKOGSVÅRDSFÖRENINGEN 



Skogsvårdsföreningens behandling i dag av lagförslaget, om även för- 

 slaget till denna förordning hade varit tillgängligt och kunnat diskuteras 

 samtidigt med förslaget till den egentliga skogsvårdslagen. 



Innan jag övergår till att närmare utveckla några synpunkter på detta 

 lagförslags viktigare delar, ber jag att få i största korthet erinra om 

 några av de viktigaste skedena i skogslagstiftningens historia här i landet 

 under de tvenne sista årtiondena. Då nämligen de föreliggande lagför- 

 slagen skola utgöra slutpunkten i denna utveckling och då de äro en 

 sammanfattning av och byggda på de olika förslag, yttranden och ut- 

 redningar, som under den nämnda tiden framkommit och avgivits, torde 

 en djupare förståelse av dessa nya lagförslag endast kunna underlättas, 

 om de, så att säga, behandlas i sitt historiska sammanhang. 



Jag nödgas då gå tillbaka ända till 1896 års riksdagsskrivelse till 

 Kungl. Maj:t. I denna, vilken var föranledd av ett flertal motioner i 

 ämnet, anhöll riksdagen om tillsättandet av en kommitté för att utreda, 

 vilka åtgärder som borde vidtagas för att åstadkomma en tillfredsställ- 

 ande vård av de enskilda skogarna och därtill avgiva förslag. I denna 

 skrivelse framhöll riksdagen bl. a.: 



att ett stadgande av den innebörd, att den enskilde skogsägaren, utan 

 att ingrepp skedde i hans förfoganderätt över sin skog, ålades att sörja 

 för återväxten, vore av den art, att det lämpade sig för hela landet, 



att allmänna bestämmelser om skadlig överavverkning av skog lika- 

 ledes borde kunna tillämpas för landet i dess helhet, 



att betesrätten borde begränsas, 



att staten borde tillerkännas rätt att expropriera avverkad skogsmark, 

 där markägaren underlät att skaffa återväxt, samt slutligen 



att mindre skogsägare borde vara undantagna från tillämpningen av 

 lagens bestämmelser. 



Man kan just ej säga, att riksdagen den gången fäste synnerligt av- 

 seende vid vad man plägar kalla »allas likhet inför lagen». 



Så tillsattes 1896 års skogskommitté, vilken avlämnade sitt betänkande 

 1899. På detta skall jag här ej närmare inga, utan vill endast nämna 

 ett principuttalande i betänkandet. Kommittén säger i sin allmänna mo- 

 tivering, att den funnit, att varje föreskrift rörande inskränkning av den 

 enskildes dispositionsrätt över det mogna skogskapitalet saknade stöd 1 

 det allmänna tänkesättet, men att däremot enligt allmänt rådande före- 

 ställning skogsägaren hade gentemot samhället förpliktelser att bibehålla 

 såsom skogsproducerande den skogsmark, som ej lämpade sig för annan 

 produktion. 



Efter omarbetning av detta kommittéförslag och införande av vissa av 

 riksdagen vidtagna ändringar, till vilka jag strax skall återkomma, antogs 



