DISKUSSION OM SKOGSLAGFÖRSLAGET X 141 



kulturåtgärder, avverkningsrätten lämnas fri. 1 det föreliggande förslaget är 

 dock föreskriften ovillkorlig, och en avverkning i strid däremot kriminaliserad. 

 En dylik tolkning är ju så mycket naturligare, som reproduktionsmöjligheten 

 genom kultur knappast kan genom avverkning äventyras annat än i svårför- 

 yngrade skogar; d. v. s. sådana som gjorts till föremål för särskilda lag- 

 bestämmelser. 



Det ligger då i öi^pen dag att denna lagbestämmelse lämnar rum för en 

 tillämpning, som i hög grad inskränker det ekonomiska tillgodogörandet av 

 det mogna skogsbeståndet en inskränkning som icke längre lämnar skogsägaren 

 valet öppet mellan självsådd eller kultur och som alltså kommer i motsättning 

 till, vad som både antagits och angivits vara lagförslagets syfte och räckvidd. 

 Det förefaller därför som om man behållit denna berömda kardinalpunkt i 

 1903 års lag utan att göra klart för sig den förändrade betydelse den fått i 

 sitt nya sammanhang. 



Det finnes dock möjlighet för ännu en tolkning, nämligen att stycket i fråga 

 bibehållits för att redan vid avverkningen trygga återväxten på sådana svår- 

 fönngrade marker, som på grund av sin ringa omfattning ej lämpligen kunna 

 göras till föremål för föreskrifterna i kap. 4. Av såväl lagtextens formulering 

 som av den praktiska nödvändigheten framgår, att dessa föreskrifter skola till- 

 lämpas endast pä stora, sammanhängande områden; på en »trakt , inom vilken 

 svårföryngring »i allmänhet förekommer. De smärre svårföryngrade parceller, 

 som förekomma inströdda i våra stora skogsområden skulle dä falla under 5 

 paragrafens första stycke. 



Denna tolkning synes lagrådet ha givit åt stycket, ehuru den ej framgår 

 av dess formulering. Lagrådet finner därför lämpligt att en omredigering 

 göres i syfte att närmare klargöra »stadgandets egentliga innebörd att utgöra 

 förbud mot avverkning av skog, som bör kvarlämnas, för den händelse åter- 

 växten icke kan betryggas genom reproduktionsätgärder». 



Att detta påpekande ej blivit iakttaget vid den slutliga utformningen av lag- 

 texten är ägnat att väcka verklig förvåning, dä man ju måste förutsätta att 

 avsikten ej varit att låta bestämmelsen få den räckvidd, som dess formulering 

 och sammnnhang ge densamma. 



Med denna begränsning erhälles genom lagbestämmelsen i fråga ett skydd 

 även för de smärre svårföryngrade områdena; men det kan med skäl ifråga- 

 sättas, om detta skydd utöver lagens allmänna föreskrifter verkligen är av 

 den praktiska betydelse, att det kan anses behövligt. Även med denna be- 

 gränsning medför bestämmelsen nämligen svårighet för skogsägaren att bedöma 

 dess räckvidd och sålunda en osäkerhet inför hans laga rätt. 



Skall bestämmelsen emellertid kvarstå, så är det en ofrånkomlig nödvändighet, 

 att den får den av lagrådet föreslagna begränsningen. D. v. s. att den gives 

 ett tillägg, som tydligt uttrycker, att den avser sådana växtplatser, vilka på 

 grund av sin ringa omfattning ej kunna hänföras till bestämmelserna i kap. 4, 

 men likväl äro av den beskaftenhet, som där åsyftas. Göres ej ett sådant 

 tillägg så gör skogsvårdslagen ett avsevärt ingrepp i vårt ekonomiska skogs- 

 bruk och sträcker sig längre än vad såväl allmänhet som sakkunskap f. n. 

 anse lämpligt för lagstiftningen. 



Länsjägmästare Hedemann-Gade. För alla här närvarande torde det 

 vara bekant att skogsvårdsstyrelserna under den gångna veckan avhållit ett s. k. 



