148 X MEDDELANDEN FRÄN SKOGSVARDSFÖRENINGEN 



för bona fide avverkningar, inga bötesandelar till skogsvårdsstyrelsens tjänste- 

 män, men ett snabbt verkande provisoriskt förbud mot illojala avverkare. 



Justitierådet P. von Seth. Herr ordförande! Jag tycker mig märka, att 

 det föreligger ett visst missförstånd ifråga om de föreslagna straffbestämmelser- 

 nas innebörd. Det säges här, i ett förslag till resolution, som vi fått oss tillställt, 

 och har även yrkats i debatten, att straffpåföljd i form av böter etc. icke bör 

 ådömas för överträdelse av lagens allmänna bestämmelser, ty sådan överträ- 

 delse kunde av bristande insikt göras i ^od tro. Det är väl ingen människa, 

 som vill döma någon, för vad han handlat i god tro. Vi domare skilja ju 

 också på god tro, vållande och uppsåt. För vad som skett i god tro döma 

 vi icke till ansvar, och sedan beror det på respektive lagrums avfattning, om 

 även vållande skall bestraffas. Med vållande menas, att man icke iakttagit 

 det mått av omtanke, som rimligen kan fordras av en vanlig förståndig man. 

 Inom vållandet skiljer man mellan enkelt vållande och grovt vållande. Det 

 senare föreligger, då någon på ett särskilt flagrant sätt brutit i vållande och 

 den eftertanke, som kunnat fordras av honom. Nu står det i 26 § i mom.: 

 »Företager någon avverkning i itppeiibar strid mot bestämmelserna i denna 

 lag», etc. De sålunda använda ordalagen synas mig medföra, att man icke 

 gärna kan döma till ansvar annat än då någon gjort sig skyldig till uppsåt- 

 ligt handlande eller till synnerligen grovt vållande. Jag anser alltså de ut- 

 talade farhågorna ogrundade. 



Skogsingenjör Einar Hammarstrand. Inledaren har beträffande § 5 i 

 den kungliga propositionen ifrågasatt, huruvida inte bestämmelsen i denna para- 

 graf hör hemma under kapitalet: Om åtgärder för betryggande av återväxt. 

 En annan talare har här också sysselsatt sig med § 5. På det hela taget 

 kan jag instämma med dessa båda talare, men vill dessutom söka belysa det 

 ifrågavarande stadgandets innebörd med ytterligare några ord. 



Utvecklingen av tankegången i de lagstiftningsförslag, som tillkommit under 

 utredningens gång och intill detta här föreslagna stadgande, är underlig. När 

 i 1903 års lag gränsen för lagliga avverkningar sattes vid den punkt, där 

 återväxten började att »äventyras», måste vi nu i alla fall medge, att det var 

 ett ganska egendomligt uttryckssätt i en lag redan då, fastän lagstiftarna då 

 torde ha menat mera med detta ord än vad man här i förslaget kan lägga 

 in i det. Det måste i främsta rummet ha varit de skogar, som man nu av- 

 skiljt såsom »svårföryngrade», som man då tänkte på. Emellertid har ju 

 detta i en ny lag ändå tämligen förklarliga uttryckssätt visat sig vara en god 

 grund att bygga på. 



Men att man nu efter ett vidlyftigt utredningsarbete med flera goda upp- 

 slag återvänt till det gamla förenklade uttryckssättet förefaller dock som ett 

 steg bakåt i utvecklingen. I ordet »äventyra» ligger ju ungefär detsamma 

 som har uttryckts med »det kan gå gott, det kan gå galet». Den förra möj- 

 ligheten intresserar ej lagen, den senare åter omsluter en vidlyftig skala i 

 utvecklingen från det fall, då det kan gå galet, till det, då det kojnmer att gå 

 på tok. Detta är en sak, som genomsnittsskogsägaren naturligtvis har ytterst 

 svårt att bedöma, och när bestämmelsen skall handhas i tillämpningen blir 

 det ej heller någon lätt sak för skogsvårdsmyndigheten att i något fall göra 

 ett lagligt ingripande, ty de svårföryngrade skogarna äro i stort sett avskiljda. 



