DISKUSSION OM SKOGSLAGFÖRSLAGET x 149 



och å övriga skogar torde det knappast vara någon omöjlighet för en för- 

 faren svarande att visa, att återväxten även på ett ur skogsvårdssynpunkt allt- 

 för stort hygge kan anskaffas genom kultur. Därför tror jag, att farhågorna 

 äro överdrivna när man säger, att skogsägarna genom de straffbestämmelser, 

 som föreslagits för avverkning i uppenbar strid mot denna paragraf, skola 

 komma i en alltför beroende ställning. Men dessa direkta straffbestämmelser 

 för avverkning i strid mot en skäligen intetsägande föreskrift äro ändå mot- 

 bjudande och onödiga. 



Emellertid, ifrågavarande bestämmelse i § 5 hör, om den nu skall tas med, 

 säkerligen hemma under kapitlet: Om åtgärder för betryggande av återväxt. 

 Det är inte någon bestämmelse, som lägger hämsko på avverkningen av äldre 

 skog. Som en ersättning i § 5 skulle man då kunpa tänka sig användande 

 av domänstyrelsens förslag, som syftade till att vi i lagstiftningen skulle få 

 in ett skogsvårdsbegrepp genom ordet »föryngringshuggning». Sådan före- 

 skrevs nämligen där i § i för huvudavverkning i annan skog än ungskog, och 

 en dylik bestämmelse skulle säkerligen ha stor betydelse för skogsvårdens 

 höjande särskilt å mindre skogar. För min del tror jag, att det varit lyckligt 

 om den lösningen hade kunnat väljas, men torde kanske inte vara rätta tiden 

 att söka verka för den saken nu, när frågan redan har framskridit så långt. 



Hur än bestämmelserna i § 5 komma att utformas torde emellertid fler- 

 talet av de här närvarande vara ense om att en avverkning, som kan befin- 

 nas vara utförd i strid mot dessa bestämmelser, icke bör kriminaliseras. I 

 fråga återigen om avverkning av yngre skog tror jag inte, att vi utan vidare 

 kunna bestämma oss för att säga, att det är onödigt och olämpligt att ha di- 

 rekta ansvarsbestämmelser för att förhindra uppenbara överträdelser av lagen 

 i detta avseende. Man kan tänka sig avverkningar, som inte äro utförda i 

 god tro, exempelvis på avlägset liggande trakter, och som tagit form av verk- 

 liga skövlingar i yngre skog. Skall det nu anses lämpligt att här göra sig 

 helt och hållet maktlös i fråga om bestraffning av den skyldige avverkaren? 



Vidare skall jag be att få säga några ord om avverkningsrätterna. Frågan 

 om huruvida markägaren eller avverkaren skall svara för markens återförsät- 

 tande i skogbärande skick är ju en gammal stridsfråga. I princip torde man 

 nu ha enat sig om att, då det är fråga om en avverkningsrätt, det är mark- 

 ägaren, som skall bekosta de till följd av avverkningen nödvändiga kultur- 

 åtgärderna. På grund av praktiska skäl har man dock dessutom här i propo- 

 sitionen tagit med att man i vissa fall och under särskilda omständigheter skall 

 kunna göra avverkaren ansvarig för dem. Jag skulle då först vilja anmärka 

 mot formuleringen i slutet av här ifrågavarande § 12, där avverkaren göres 

 ensam ansvarig i händelse av »överskridande av den upplåtna avverknings- 

 rätten». Lagen bör inte i någon form ens indirekt uppmuntra till ingående 

 av avtal, som gå längre än lagen tillåter. 



Men man bör gå frågan om avverkningsrätterna närmare in på livet. Det 

 är då först att märka, att denna nu har en helt och hållet annan ställning 

 än förr i världen. Och vi måste erkänna, att denna form för försäljning av 

 virke på rot nu har mindre berättigande än förut. Men med avverknings- 

 rättsinstitutets vara eller icke vara ha vi här inte att befatta oss, den saken 

 hör inte hemma i en skogsvårdslag. 



Det kan emellertid vara skäl i att här i någon mån se på den historiska 

 utvecklingen. Under senare hälften av 1800-talet upplätos avverkningsrätterna 



10. Skogstiårds/oretärigens Tidskri/t igzj. Serien B. 



