150x MEDDELANDEN FRÄN SKOGSVARDSFÖRENINGEN 



vanligen på 50 års tid, och då spelade dessa en helt annan roll än nu för 

 tiden. De hade för trävaruindustrien en stor betydelse, och det antagandet 

 torde inte vara oriktigt, att borttagandet av den 50-åriga upplåtelsetiden var 

 en av orsakerna till att industrien i större utsträckning kom att lägga sig till 

 med egna skogar. Sedan kom den 20-åriga upplåtelsetiden, och numera är 

 upplåtelsetiden som bekant sedan den i januari 1905 endast 5-årig. 



I allmänhet tillgår det så, åtminstone i norra och mellersta Sverige, att 

 den enskilde skogsägare, som inte själv förädlar eller utdriver sitt virke, säljer 

 sin skog på rot i form av en på förhand utförd stämpling, och detta är ju 

 den form av rotförsäljning av skog, som bör uppmuntras. Ett annat sätt är 

 att skogsköparen gör upp avtal om köp inom ett visst område av t. ex. »all 

 skog» mot betalning av en rund summa. Markägaren kanske förstår, att han 

 löper stor risk att få sin skog förstörd genom en sådan affär, men hoppas i 

 sitt stilla sinne, att han på ett eller annat sätt skall kunna lura avverknings- 

 rättsköparen med lagens tillhjälp, så att denne inte skall kunna ta ut så myc- 

 ket av skogen som han tyckts ha tänkt sig. 



Det torde huvudsakligen vara det från kristiden välkända slag av affärs- 

 män, som leva på »korta affärer» i skog, som ägna sig åt dylika averknings- 

 rättsaffärer. Den som inte vill spekulera i sådana oftast osäkra och mer eller 

 mindre illegitima vinstmöjligheter torde numera mycket lätt kunna undvara 

 denna affärsmetod genom att antingen köpa en stämpling eller upprätta ett av- 

 verkningsrättsavtal, i vilket det föreskrives att skogen skall opartiskt stämplas 

 och visst pris bestämmes på olika dimensioner eller kubikenheter. Således är 

 det inte så farligt som det kanske kommer att låta i någras öron, om jag nu 

 föreslår lagstadgat utsyningstvång i fråga om avverkningsrättsköp, man skulle 

 därigenom helt säkert inte träda några berättigade intressen för nära. Då 

 skulle vi dessutom utan några som helst meningsskiljaktigheter kunna lägga 

 skyldigheten att sörja för skogsåterväxten uteslutande på markägaren. 



En annan sak i detta lagförslag, som jag vill påpeka, är beträffande § 24, 

 där det står talat om omläggning av skogsmark för andra ändamål. I ett 

 tidigare förslag fanns det intaget i fråga om uppodling av med yngre skog 

 beväxt skogsmark till åker m. m. bland annat det villkoret, att marken skulle 

 vara lämplig för ändamålet. Nu står däremot endast att »vad i denna lag 

 stadgas skall ej utgöra hinder för skogsmarks omläggning vare sig till träd- 

 gård, åker, byggnadstomt, väg eller till annat liknande ändamål och ej heller, 

 såframt marken är därtill lämplig» o. s. v. Detta blir ett alltför skarpt fram- 

 hållande av att lagen har släppt all tanke på kontroll där en avverkning 

 uppges ske för markens omläggning till åker. Eljest har man lämnat minsta 

 möjliga kryphål undan lagens bestämmelser, men här nästan fäster man upp- 

 märksamheten på möjligheten av överträdelse genom att indirekt framhålla, 

 att där skogsmarks omläggning till åker skall företagas behöver varken mar- 

 ken vara därför lämplig eller området begränsas till en storlek^ som kan anses 

 skälig, för att avverkning i strid emot lagens bestämmelser skall få ske. Det 

 är dock endast i sällsynta undantagsfall, som en så långt medgiven frihet 

 skulle kunna anses skälig. 



Slutligen är det ännu en sak som jag skulle vilja säga några ord om, och 

 det är bestämmelsen i § 29 om fördelningen av böter, uppkommen behåll- 

 ning och utdömd ersättning i sammanhang med olaga avverkning. Det står 

 i den paragrafen bland annat, att åklagaren skall ha en fjärdedel av dessa 



