DISKUSSION OM SKOGSLAGFÖRSLAGET x 153 



Kapten de Verdier sade också, att skogsvårdsstyrelserna, därest vi fingo en 

 lag av här åsyftat slag, skulle bliva sä impopulära, att de skulle förlora sin 

 ställning såsom folkupplysare på skogsvårdens område. Jag kan icke för- 

 stå, att detta kan vara att befara, när vi nu hava haft en provisorisk skogslag, 

 som tillämpats under så pass många år utan alltför stor klagan från skogs- 

 ägarnas sida. Det förslag, jag velat stödja, går ju ut på att åvägabringa större 

 trygghet åt skogsägarna genom att förorda ett centralorgan över skogsvårds- 

 styrelserna, som skulle sörja för att tillämpningen skulle bliva önskvärt lika i 

 de olika länen. Det får ju icke gå så till, som nu även kapten de Verdiers 

 exempel, om jag uppfattat det rätt, gav direkt anvisning på, att man förfar 

 helt olika i olika län. 



Professor Jonson yttrade sig om ungskogslagen och instämde med oss 

 andra däri, att den omtalade definitionen i lagtexten var olämplig, men jag 

 uppfattade icke professor Jonsons yttrande så, att han förordade något annat 

 i stället, motsvarande det föreslagna centralorganets arbete för en enhetlig 

 lagtillämpning. Han hoppades bara, att en lämplig praxis så småningom skulle 

 utveckla sig härvidlag och bliva ett stöd för vad lagen skulle mena. En väl 

 så sangvinisk förhoppning i mitt tycke! Jag beder få ytterligare särskilt under- 

 stryka, att det icke kan vara rätt att ställa skogsägarna fullkomligt utan enande 

 sakkunnigt stöd vid lagens tolkning och att låta länsjägmästarna och skogs- 

 vårdsstyrelserna praktiskt sett ensamma bestämma härom med resultat, att 

 tillämpningen bleve mycket olika i olika landsdelar, som vore i förevarande 

 synpunkter ensartade. 



I vad jag nu yttrat ligger icke något klander emot skogsvårdsstyrelserna, 

 ty det är mänskligt och naturligt, att det blir olika tolkningar inom olika län, 

 om särskilda åtgärder för enhetlighet icke vidtagas. Och det måste erkännas 

 vara ett lika naturligt som berättigat krav, att skogsvårdsstyrelserna skola 

 ställas under någon saklig kontroll vid sina ingrepp med förbud och åläg- 

 ganden i andras skogar. Det kan ej vara tillfyllest att hänvisa den nödställde 

 hemmansägaren, som vill hugga mer än länsjägmästaren medgiver, till att 

 inför myndigheter eller domstolar klandra sin skogsvårdsstyrelse för en åtgärd, 

 vars berättigande han betvivlar men ej är viss om. Processlusten är ej stor 

 hos flertalet på grund av bl. a. den penningrisk, som är förenad därmed. 

 Och de olika domstolarna äro icke kompetenta att döma i dessa frågor på 

 sådant sätt, att önskvärd enhetlighet i lagtillämpningen ernås, av det natur- 

 liga skälet, att de sakkunniga skogsmännen icke yttra sig samstämmigt i spe- 

 cialfallen, om de stå utan en enande ledning, som arbetar på att ernå skälig 

 likformighet i lagtillämpningen. 



Beträffande § 5 kan jag instämma i vad som sagts om olämpligheten av 

 att här icke är närmare anvisat i själva lagtexten, vilka skogsmarker man 

 avser, när man talar om sådana marker, på vilka man skulle kunna få ett 

 avverkningsförbud i föryngringens intresse, vilket avverkningsförbud senare icke 

 kunde avlägsnas på lång tid. Det skulle vara sådan svårföryngrad mark, 

 som icke avses i kap. 4. Jag beklagar länsjägmästarna, som skola exakt ut- 

 staka gränserna mellan dessa svårföryngrade marker och lättre föryngrade 

 marker. Jag undrar, om det är lämpligt att ordna det på detta sätt. Skulle 

 för min del vilja förorda, att skogsägaren finge avverkningsförbudet upphävt, 

 om han ställer sådan särskild säkerhet för större skogsodlingskostnader, som 

 vederbörande myndighet kunde finna vara lämplig. Den som ville åtaga sig 



