154x MEDDELANDEN FRÄN SKOGSVARDSFÖRENINGEN 



större skogsodlingskostnader än de vanliga, finge göra det, länsjägmästarna 

 förskonades från en mycket svår arbetsuppgift och lagstiftningens här före- 

 varande syfte — återväxten — tryggades. 



Jägmästare Mauritz Carlgren. Jag ansluter mig till dem bland de före- 

 gående talarna, som mer eller mindre öppet sagt ifrån, att de funnit det nu 

 ifrågavarande lagförslaget i huvudsak antagligt. Emellertid instämmer jag med 

 inledaren, när han fann det onödigt att utarbeta detta efter det ett så gott 

 förslag som domänstyrelsens framkommit. Jag tycker, att det senare kunnat 

 lämpa sig mycket väl som grund för den kungl. propositionen. Jag skall nu 

 fatta mig mycket kort i avseende på de anmärkningar beträffande ett par 

 paragrafer, som jag har att framställa. 



Med avseende å § 5 finner jag, att den paragrafen enligt propositionen är 

 betydligt sämre än enligt domänstyrelsens förslag. Såsom skogschefen Modin 

 logiskt och bindande bevisat hindrar paragrafen enl. Kungl propositionens for- 

 mulering en skogsägare att avverka på ett sådant sätt, som förutsätter efterföl- 

 jande kultur. Det kan ju synas egendomligt, att en skogsägare föredrager 

 den mera kostsamma konstgjorda föryngringen framför den, som naturen gra- 

 tis ger honom. Förklaringen är den, att t. ex. i Norrlands jämnåriga gamla 

 skogar saknas mångenstädes lämpliga fröträd. Där skulle alltså skogsvårds- 

 styrelsen kunna tvinga skogsägaren att upptaga endast små hyggen, där för- 

 yngring från skogskanterna skulle avvaktas. Men det är klart att, om skogs- 

 ägaren önskar upptaga större hyggen, vilka äro ur olika synpunkter att före- 

 draga, han skall hava full frihet därtill, önskar Skogsvårdsstyrelsen garanti 

 för att han vidtager nödiga reproduktionsåtgärder, bör lagen giva honom till- 

 fälle ställa säkerhet därför, såsom skogschefen Nilsson föreslagit. 



Skulle däremot samma passus avse de mindre, svårföryngrade fläckar, som 

 finnas i skogarna och som äro så små, att de icke kunna gå in under kapitlet 

 om svårföryngrad skogsmark, synes mig, att det gäller sådana betydelselösa 

 arealer, att de icke kräva särskild föreskrift. Av båda de skäl jag nu nämnt, 

 finner jag det vara ganska riktigt och icke innebära några risker att helt 

 stryka mom. i i § 5- Samma öde borde enligt min uppfattning även 

 drabba mom. 2 i samma paragraf. Där står det: »Ej heller må utan 

 skogsvårdsstyrelsens tillstånd avverkning för annat ändamål än i 4 § i 

 mom. 1:0) sägs äga rum i sådan omfattning, att fastigheten därigenom 

 skulle komma att för framtiden lida brist på behövlig skog efter ortens 

 förhållanden.» Det är ju naturligtvis en utmärkt sak, att fastigheterna icke 

 renrakas på skog, så att de sakna sådan till husbehov, men det är en privat 

 angelägenhet och icke något nationalekonomiskt intresse. Skulle skogsäga- 

 ren finna det vara med sin fördel förenligt att gå så långt, att han berövar 

 fastigheten det sista av den mogna skogen, förmodar jag att han har sina 

 skäl för att göra det, att han kan köpa sin husbehovsskog på annat håll, 

 lämpligare och billigare. Även sådana skogsägare finnas, som göra så endast 

 med tanke på tillfällig vinst. Jag tror dock icke det är ett allmänt intresse 

 att utöva förmynderskap över vare sig den ene eller andre i detta fall. 



Jag har också en erinran att göra emot §§ 10 och 11 De handla om 

 skyldighet för ägaren att göra kulturer. Antag, att ägaren har gjort en 

 första kultur. Så kommer det beteskreatur in ifrån grannens mark och 

 spolierar densamma. Han jjlir då, enligt lydelsen i § 10, ålagd att göra om 



