DISKUSSION OM SKOGSLAGFÖRSLAGET xl55 



den ännu en gång. Samma malör kan inträffa ännu en gång med samma 

 påföljd, alltså en kultur n:r 3. Har däremot skogsvårdsstyrelsen funnit att 

 den naturliga föryngringen är tryggad genom fröträd t. ex. behöver han, en- 

 ligt ^ 10, icke vidtaga några åtgärder. Betesdjuren äro emellertid lika far- 

 liga för den naturliga återväxten. Har han alltså haft den oturen att åläggas 

 kultur en första gång, må han vara beredd att göra om den flera gånger; 

 har han däremot från början undgått föreläggande att göra kultur, så slipper 

 han det i fortsättningen också, huru mycket beteskreaturen än förhindra den 

 naturliga föryngringen. Denna orättvisa i lagen bör avlägsnas. Ett av de två lag- 

 förslag, som åtföljde detta förslag till skogsvårdslag, varom lagrådet haft att 

 yttra sig, innebar välbehövliga förändringar i 1857 års förordning om fredandet 

 av ägor mot betesdjur även om de icke kunna sägas vara tillfyllestgivande. 

 Sålunda innebar det absolut förbud för får och getter att släppas på allmänt 

 bete. Lagen av 1857 anger icke tydligt, huruvida ägaren har rätt att in- 

 stänga en mindre del av sitt område, då han icke stängt i rågångarna. För- 

 slaget innehöll tydlig bestämmelse om sådan rätt. Lagrådet ansåg sådan rätt 

 tillkomma skogsägaren utan detta tillägg. Jag har icke sett K. Maj:ts propo- 

 sition. Hurusomhelst är det uppenbart orimligt att fordra upprepade repro- 

 duktionsåtgärder, innan det gemensamma betet inskränkts på ett någorlunda 

 effektivt sätt. 



Kapten B. A. de Verdier. Ja, skogschefen Nilsson har kritiserat mitt sista 

 yttrande i några punkter, och jag ber att få svara på den kritiken. Vi ha förut 

 samarbetat mycket med varandra i Värmlands skogsvårdsstyrelse. Man kan ju 

 komparera adjektivet god till bättre och bäst och detsamma kan man göra, i det 

 man säger, att om man icke kan nå det bästa, så tager man det näst bästa. 

 Det var detta, som gjorde, att jag uttalade mig i huvudsak för skogsvårds- 

 styrelsernas ombudsmötes yttrande, men det yttrandet kanske icke är känt här. 

 I detsamma går man i huvudsak ut ifrån vad jag här yttrat, utom beträffande 

 yngsta ungskogen. Om jag t. o. m. skulle vara ensam om denna min upp- 

 fattning, så ber jag ändå få vidhålla den, ty jag anser att det enda riktiga är 

 att taga ett steg i sänder såsom 1903 och undvika bakslag. 



Professsor Schotte har 19 19 gjort en utredning över huru mycket mark 

 skogsvårdsstyrelserna under sin 15-åriga verksamhet ha kultiverat och han 

 kommer till en siffra av 280,000 hektar. Jag har räknat efter i skogsvärds- 

 styrelsernas årsberättelser rörande detta, efter 19 19, och har då kommit till en 

 sammanlagd siffra av något över 400,000 hektar. Om vi vilja räkna det i 

 tunnland, så låter det bättre, det skulle bli 800,000 tunnland. Det är ju 

 icke så litet, som vi se. Efter 10 år är den skogen 28-årig, och om ytter- 

 ligare 10 år är den nära 40-årig, och då kanske vi äro mognare för att be- 

 stämma, hur det skall förfaras med den. 40 ä 50,000 hektar komma emel- 

 lertid sannolikt att kultiveras för varje år. Vidare sade herr Nilsson, att 

 dessa skogar icke äro kartlagda. Om det är skog, som uppkommit efter 1903, 

 skall det väl icke vara så svårt, att utröna åldern genom borrning i roten. 

 Om vi veta, att skogen uppkommit efter 1907, så hava vi en bestämd ålders- 

 gräns att räkna med. Den större delen av dessa skogar ha emellertid upp- 

 dragits genom skogsvårdsstyrelsernas försorg och genom bidrag av allmänna 

 medel, så att lagen har fullt fog för att hindra deras spolierande. 



Så var det den gamla frågan, som herr Nilsson och jag diskuterade vid 



