156x MEDDELANDEN FRÄN SKOGSVARDSFÖRENINGEN 



Skogsvårdsföreningens möte 1920, nämligen frågan om den överstyrelse, som 

 han absolut vill ha. Ja, jag förstår detta yrkande så, att han anser, att 

 skogsvårdsstyrelserna äro inkompetenta, men denna uppfattning måste han fått 

 sedan han lämnade Värmlands läns skogsvårdsstyrelses tjänst. Om det finnes 

 någon oerfaren länsjägmästare, så är det ju mänskligt ehuru icke försvarligt att 

 begå ett misstag. Ju mer man invecklar lagarna, som skogsvårdsstyrelserna 

 skola tillämpa, desto lättare är det att göra fel. Det är tydligt för en var, 

 och jag antager, att riksdagen nog kommer att taga sig en funderare, innan 

 den beslutar sig för byråkratiskt överhuvud över skogsvårdsstyrelserna eller en 

 lag, som nödvändiggör ett sådant organ med ty åtföljande inspektörer och 

 kontorspersonal. Det lyckligaste skulle väl kanske vara, att upptaga den 

 tanken, som vår ordförande, amiral Lindman, framförde å första mötesdagen, 

 nämligen frågan om fortsättningen av riksskogstaxeringen. Den kommer helt 

 visst att ge oss nya synpunkter beträffande skogslagstifningen, och då kanske 

 vi komma att finna, att det behövs landskapslagar som vi förresten redan ha, 

 ty bonitetsförhållandena och exponerade lägen inom vårt land äro nog ganska 

 olika, och jag tror det vore ganska lyckligt, om riksskogstaxeringen finge fortgå 

 ett eller annat år, och att den sedan kunde ge klaven till en del bättre be- 

 stämmelser, grundade på de olika landskapens behov. Och till dessa kunna vi 

 mycket väl reda oss med kristidslagen än en lag, som tillkommit i förhastande. 



Professor Tor Jonson. Herr Nilsson uttryckte en viss förvåning över att 

 jag vågade släppa den omnämnda definitionen och antaga att enhetlig tolkning 

 av begreppet yngre skog skulle, så att säga, automatiskt uppkomma. Jag 

 måste då erkänna, att saken ligger litet annorlunda nu, än när jag hade mitt 

 yttrande vid föregående tillfälle. Jag förutsatte verkligen, ehuru det ej ut- 

 sädes, att en slags överstyrelse skulle komma till stånd för att åstadkomma 

 mera enhetlighet, men sedan dess har det under diskussionen upprepats att 

 den väntade propositionen om skogsvårdsstyrelser icke komme att innehålla 

 något förslag till sådan överstyrelse. Man kan då icke undgå att ställa sig 

 tveksam i vad mån enhetlig tillämpning av lagen i olika län kan åstadkom- 

 mas när varje skogsvårdsstyrelse var för sig skall tolka vad detta rätt sä 

 svävande begrepp »yngre skog» innefattar. Jag vill sålunda korrigera mitt ti- 

 digare yttrande och omnämna den definition på yngre skog, som jag tidigare 

 lagt fram i en not till denna tidskrift, då saken vid ett tidigare sammanträde 

 diskuterades. Jag förutsatte då, att man helst skulle sätta den för avverkning 

 tillåtna åldern i ett visst beroende av den mogenhetsålder, som för liknande 

 skog och under liknande förhållanden numera allmänt lades till grund vid 

 ordnandet av rationellt skogbruk. Lagen verkar då i viss mån uppfostrande, 

 genom att peka på den avverkningsålder, som mera allmänt anses rationell 

 dock utan att skydda skogen längre, än tills viss del av rationell avverknings- 

 ålder uppnått. Man kan t. ex. till att börja med sätta halva denna mogen- 

 hetsålder som skyddsålder och sedan utvidga den senare till att omfatta ^3» 

 ^1^ eller av rätta avverkningsåldern, därst nämligen ett utsträckt skydd med 

 tiden skulle anses behövligt. 



Skogschefen Arvid Nilsson. Herr ordförande! Jag vill med anledning 

 av kapten de Verdiers yttrande ytterligare understryka, att jag icke kan hava 

 avsett att säga något förklenande om skogsvårdsstyrelserna, när jag påpekade, 

 att deras frihet beträffande lagtillämpningen — därest icke något särskilt or- 



