198 X SKOGSADMINISTRATION 



slag verkställdes av honom. Att här närmare ingå på hans gärning låter sig icke göra. 

 Må det vara nog att betyga, att han inom förbundet, som alltid eljest, arbetade med den utom- 

 ordentliga grundlighet och minutiösa noggrannhet, som är honom egen, och att han uppen- 

 barligen fann den största glädje i ett uppoffrande arbete, ehuru han gärna anspråkslöst höll 

 sig i skymundan. Det var nog också delvis därför han avböjde hedersplatsen som ordfö- 

 rande och likaledes frånsade han sig bestämt den gratifikation, som förbundet önskade till- 

 dela honom. Den hedersgåva, förbundet honom ovetande beslöt att vid hans avgång över- 

 lämna till honom som tack för långvarigt och uppoffrande arbete, kunde han däremot icke 

 undkomma. Efter AF WÅHlkergs avgång från ordförandeposten bekläddes denna befatt- 

 ning från våren 1915 till våren 1919 av Otto Einar Holm. Det var först efter enträgna 

 påstötningar Hoi.M åtog sig detta förtroendeuppdrag. Dels hade han såsom riksdagsman 

 sin tid strängt upptagen under de perioder han vistades i huvudstaden, och dels hade han 

 under övrig tid sin bostadsort så avlägsen som i Gellivare, vilket gjorde det utomordentligt 

 svårt och understundom omöjligt för honom att deltaga i handläggandet av brådskande ären- 

 den och visa den aktivitet, som han skulle ha önskat. När sedermera hans riksdagsmanna- 

 skap och därmed hans stockholmsvistelser upphörde, motsatte han sig också bestämt återval 

 som ordförande just på grund av nämnda svårigheter och ingalunda på grund av minskat 

 intresse för förbundet. Vi ha all orsak att med tacksamhet minnas denne vår representa- 

 tive ordförande och den nytta han gjort vårt förbund icke minst genom de möjligheter, vilka 

 stodo honom som riksdagsman till buds. Efter hans råd och anvisningar arbetade också sty- 

 relsen med glädje, när han ej själv kunde deltaga. I fråga om att väcka arbetshåg och 

 arbetsglädje tävlade han med sin efterträdare Erik Helmers, som från våren 1919 fungerat 

 som vår ordförande. 



Tiden är dessbättre ännu ej alldeles inne att slutligt skildra Helmers gärning i förbun- 

 dets tjänst, dä han ännu ej helt lämnat styrelsen, och då sedermera tillfällen både här och 

 vid den gemensamma middagen torde givas att bringa honom vårt direkta ock personliga 

 tack, vill jag här endast på så sätt tvinga honom in i raden bland dem, som här mer eller 

 mindre motvilligt passera revy, att jag med ett par ord skall mera objektivt uppdraga de yttre 

 konturerna till hans verksamhet, de så att säga yttre fakta. Helmers var ingalunda främ- 

 mande för föreningsarbetet, när han första gången tog ordförandeklubban. Från år 1917 och 

 till ordförandevalet var han förbundets kassör och en energisk styrelseledamot och hans egent- 

 liga förbundsverksamhet började f. ö. redan år 1916, då han valdes till ledamot av organisa- 

 tionskommittén och där fick det maktpåliggande uppdraget att slutligt utforma förbundets 

 yttrande över Sörlandskommitténs betänkande. Vi veta alla att han tillträdde ordförande- 

 posten under en för förbundsstyrelsen mer än eljest tung och ansvarsfylld tid och vi äro 

 alla likaledes eniga om, att ingen bättre än han kunnat fylla denna förtroendeplats under 

 dessa kritiska tider. Så ha vi då kommit fram till vår nyvalde ordförande Oscar Lind- 

 blad, vars insats på denna post det är en kommande tid förbehållet att bedöma, om ock en 

 profetia ej vore alltför svår att åstadkomma. 



Sedan nu ordförandenas långa rad passerat, kan det vara skäl att ägna en tanke även 

 åt dem, som pä sekreterareposten burit mycket av dagens tunga. Wibeck är i detta sam- 

 manhang förut nämnd. Efter honom följde ToR Jonson, som innehade uppdraget från vå- 

 ren 1910 till våren 1912. Att hans skarpa huvud, stora arbetsförmåga och gladlynta väsen 

 måste göra honom särdeles omtyckt på denna post, förstå vi alla, som känna honom, och 

 då han som sekreterare skrev sitt sista protokoll var det kanske den enda gång något 

 hans åtgörande inom förbundet väckte en viss kritik. Justeringsmännen ansågo sig nämli- 

 gen nödsakade göra ett tillägg till protokollet av följande lydelse: »Justeras, varvid dock 

 göres den anmärkningen, att protokollsföraren låtit blygsamhetskänslan väl mycket tala, dä 

 han uteslutit det tacksamhetstal, som ordföranden efter mötets slut riktade till den avgå- 

 ende sekreteraren. Dä detta tack med fullkomlig säkerhet är en mycket ringa erkänsla 

 för de tjänster TOR Jonson inlagt om förbundets framgångsrika utveckling på den krä- 

 vande och arbetsamma posten som sekreterare, synes oss nämligen billigheten fordra, att 

 det fogas till årsmötets protokoll.» Vid årsmötet 1912 utsågs Erik Hedemann-Gade till 

 sekreterare och kvarstod pä denna post till årsmötet 1915. Om Hedemann-Gades arbets- 

 förmåga lämnar mängden av utav honom utarbetade skrivelser nogsamt vittnesbörd. Men 

 hans intresse för förbundet var inte inskränkt endast till hans sekreteraretid. Både före 

 och efter denna tid sågs alltid hans markerade profil vid förbundssammanträdena, där han 

 tog effektiv del i förhandlingarna och inom organisationskommittén spelade han en viktig 

 roll. Efter sin avgång frän förbundet skrev han i ett brev till undertecknad bl. a., att hans 

 intresse för detta hans gamla verksamhetsfält ännu var vid liv och att han gärna även 

 i fortsättningen ville göra förbundet vissa närmare specificerade tjänster, om vi önskade 



