SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 249 



av fastigheten. Härtill kominer också, att själva fideikomniissegcnskapen hos en egendom 

 i viss mån innebär en frestelse för innehavaren att utnyttja skogstillgången mera, än som 

 är förenligt med en god skogshushållning. Egendomen skall av honom kanhända lämnas 

 till en avlägsen släkting, och han har då icke samma intresse att taga vård om fastigheten, 

 som han skulle haft, om den ginge i arv till hans barn eller om han ägde rätt att fritt 

 disponera över den. Nu vill jag ingalunda bestrida, att — som en motionär också fram- 

 hållit — fideikommissegendomarna ofta skötas mycket bra och kanhända på sina platser 

 till och med kunna tjäna som mönster för skogsslcötstl, men jag tror också, att det finns 

 exempel på motsatsen. 



Emellertid tillkommer ytterligare ett skäl, som talar för särskilda bestämmelser beträf- 

 fande fideikommissen. Det är väl så, att man i allmänhet skulle anse det önskligt, om 

 landets skogar sköttes med utgångspunkt från regler, som gälla för rationellt skogsbruk. 

 Med avseende på fideikommissen äro betingelserna för sådant skogsbruk oftare för han- 

 den än i fråga om fastigheter i allmänhet. Ofta nog äro fideikommisskogarna betydande 

 till arealen. De kunna ej heller så lätt förändras, styckas eller tillökas som vanliga sko- 

 gar och äro därför mera lämpade för ett planmässigt skogsbruk. 



Nu har emellertid förslaget i denna del avstyrkts av utskottet. Jag avser icke att här 

 komma med något yrkande utan endast att framhålla de skäl, som tala för Kungl. Maj:ts 

 proposition. Emellertid anser jag mig böra säga några ord med anledning av den reserva- 

 tion, som är fogad till utskottsutlåtandet. Reservanterna göra sig till målsmän för den 

 tankegången, att bolags- och enskildas skogar, där de äro av större omfattning, borde göras 

 till föremål för rationell skogshushållning. Jag vill öppet och ärligt säga, att jag sympati- 

 serar med själva tankegången, men jag anser tanken knappost realiserbar för närvarande. 

 Jag kan icke alldeles skriva under de skäl, som utskottets majoritet i detta hänseende 

 framfört. Det för mig avgörande äro rent praktiska svårigheter. Hur skulle det gå om ett 

 skogskomplex, som med hänsyn till arealen lagts under en ordnad skogshushållning, styc- 

 kades och därigenom bleve mindre till arealen? Och hur skulle det gå om ett fastighets- 

 komplex, som förut icke uppnådde förutsatt minimiareal tillökades med ett område? Då 

 skulle ju genast fastigheten i sin helhet komma under andra skogsvårdsbestämmelser. Jag 

 tror icke, att hur mycket som än ligger i reservanternas tanke, det med nu gällande lagar, 

 som lämna fri möjlighet för styckning och sammanslagning av fastigheter, är någon fram- 

 komlig väg, som där anvisats. 



Detta om den först föredragna punkten. Jag hoppas emellertid, herr talman, att det 

 tillätes mig att i detta sammanhang gå in på den vikigaste fråga i i nu föreliggande be- 

 tänkande, nämligen den stora skogsvårdslagen. 



Med avseende på lagens tillämplighetsområde företer utskottsförslaget den avvikelse 

 från Kungl. Maj:ts proposition, att enligt' utskottets förslag Gottlands län icke skulle falla 

 under lagens tillämplighetsområde. De skäl, som varit bestämmande för regeringen, när 

 den föreslog, att lagen även skulle tillämpas för Gottlands län, voro, att skogsvårdsbe- 

 stämmelserna för Gottlands län ansågos tarva åtskilliga förändringar och förbättringar ; 

 om dessa i allt fall skulle vidtagas, så ansågs det lämpligast, att betämmelserna för Gott- 

 land infogades i den allmänna skogsvårdslagen. Man skulle då få ett mindre antal lagar att 

 tillämpa och man skulle få större överskådlighet och reda i lagstiftningen. Nu har emel- 

 lertid utskottet med hänsyn till den opinion, som gjorts gällande från ortsmyndigheternas 

 sida ansett, att Gottland för närvarande bör ha kvar sin särskilda .'^kogsvårdslagstiftning. 

 Man må ha vilken mening man vill om lämpligheten härav. Jag vill dock icke nu väcka 

 någon strid därom. 



En annan fråga rörande lagens tillämplighetsområde, om vilken delade meningar rått 

 inom utskottet, gäller, huruvida skogsvårdssällskap skola ställas utanför lagen eller icke. 

 I Kungl. Maj:ts proposition med förslag till Ing om kommunskogar m. m. hade intagits 

 bestämmelser av innebörd, att Kungl. Maj:t skall kunna medgiva skogsvårdssällskap att 

 tills vidare stå utanför lagen. Då lågo emellertid förhållandena i viss mån annorlunda, 

 än de göra nu. Förslaget till lag angående vård av kommunskogar innebar mycket längre 

 gående bestämmelser, än den allmänna skogsvårdslagen. Det kunde därför anses vara be- 

 tydligt starkare skäl för att bereda skogsvårdssällskapen en undantagsställning i förhål- 

 lande till den förra än den senare lagen. Jag skall villigt erkänna, att jag icke har till- 

 räcklig erfarenhet i denna del, då jag icke närmare käi-ner till skogsvårdssällskapens verk- 

 samhet. Då jag tidigare under samtal med ledamöter av kammaren givit uttryck åt den 

 uppfattningen, att det icke vore tillräcklig anledning att medgiva skogsvårdssällskapen en 

 undantagsställning i förhållande till enskilda skogar, så utgick jag ifrån att i skogsvärds- 

 sällskapen även kunde finnas enskilda medlemmar. Då skogsvårdssällskapet icke kunde ha 



