SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 253 



lagstiftning, som i väsentliga delar bygger på de erfarenheter, som vunnits under krigs- 

 årens onormala förhållanden. 



En viktig faktor är, att förutsättningar finnas för, att den allmänna meningen inom 

 landet skall komma att uppbära ett lagförslag, som så djupt ingriper i den enskildes för- 

 foganderätt över sin skog. För att på detta område genom lagstiftning främja en ut- 

 veckling, måste man tillse, att steget framåt för varje gång ej göres längre, än vad vid 

 tillfället rådande förhållanden oundgängligen kräva. 



Det föreliggande förslaget har givits en avfaltning, som lägger synnerligen stor makt 

 i skogsvårdsstyrelsernas händer. Härigenom kommer även dessa styrelsers förhållande till 

 allmänheten att bliva ett annat. Styrel.-trnas verksamhet enligt 1903 års lag har ju för- 

 nämligast inskränkt sig till att vara av upplysande och rådgivande karaktär, samtidigt som 

 de skolat utöva tillsyn över återplanteringen. Det goda förhållande, som hittills varit 

 rådande mellan dessa styrelser och skogsiigarna, bör icke få störas genom tillkomsten av 

 bestänmielser i skogslagen, som förvandla styrelserna och deras tjänstemän till förmyn- 

 dare eller fiskaler över den enskilde, ty då inträder av sig självt ett motsatsförhållande. 

 Åtskilliga av bestämmelserna i det av utskottet framlagda lagförslaget äro av den art, 

 att de äro ägnade att ingiva allvarliga betänkligheter, och i det avseendet riktar jag mig 

 i min reservation främst mot 3 §. Denna paragraf anser jag vara av grundläggande be- 

 tydelse för hela lagen, då i densamma bestämmes, vilket slags skog, som icke får av- 

 verkas. Paragrafen har givits den avfattningen, att »yngre skog» icke må utom i visst 

 fall avverkas annorledes än genom för skogens utveckling ändamålsenlig gallring. Här 

 har således på departementschefens förslag införts en ny benämning på skog, n;imligen 

 uttrycket »yngre skog». I Kungl. Maj:ts proposition hade lagrummet enahanda innehall, 

 dock med den väsentliga skillnad, att paragrafen därjämte innehöll viss tolkning av detta 

 uttryck »yngre skog», nämligen »skog, som icke nått den ålder och utveckling, vid vilken 

 självföryngring kan enligt ortens förhållanden i allmänhet erhållas». Denna definition 

 hade enligt föredragande departementschefens uttalande tillkommit av den anledning, att 

 det ansågs vara av utomordentlig vikt att få hållbara lagbestämmelser. Genom att man 

 förändrar det tidigare förekommande uttrycket »ungskog» till »yngre skog» utan att ge 

 någon definition på det sistnämnda, kommer enligt min åsikt den svävande och tänjbara 

 innebörd, som detta uttryck har, otvivelaktigt att leda till ojämnheter i lagtillämpningen, 

 som skulle vara stötande för rättskänslan. Sedan definitionen nu av utskottet strukits, 

 kommer det att bero på skogsvårdsstyrelserna och deras tjänstemän att i varje enskilt 

 fall göra sig en egen definition, som skogsägaren har att rätta sig efter. Uppfattningarna 

 om vad som skall hänföras till »yngre skog» komma säkerligen att divergera ^ avsevärt 

 mellan de olika skogsvårdsstyrelserna i landet, ja t. o. m. hos de olika tjänstemännen hos 

 samma styrelse. Den vidtagna förändringen att använda uttrycket »yngre skog» har av 

 departementschefen givits en innebörd, som för skogsägarna är av allvarlig beskaffenhet, 

 nämligen att genom denna förändring avses att flytta åldersgränsen avsevärt högre upp, 

 än den satts genom benämningen »ungskog». Departementschefen yttrar nämligen i stats- 

 rådsprotokollet, att »begreppet ungskog har en ovangräns, avsevärt lägre än den, man i 

 den nu ifrågasatta lagstiftningen avser». 



Om man går till de handlingar och yttranden, som ligga bakom propositionen, framgår, 

 att uttrycket »ungskog» i dessa gives företräde. Så ger t. ex. domänstyrelsen, som även 

 föreslagit benämningen »ungskog», i motiven ett uttalande om vad som avses med »ung- 

 skog», som är av ett visst intresse, då man där kan se, hur högt denna styrelse tänkt sig 

 åldersgränsen för »ungskog». Jag ber därför att få citera ett par rader av detta uttalande. 

 Domänstyrelsen skriver där: »Med ungskog avses, då detta begrepp förekommer i samband 

 med skogsindelningar i de södra och mellersta delarna av landet, de två yngsta tjugoåriga 

 åldersklasserna, medan däremot i andra delar av landet, där åldersklasserna i regel givits 

 en omfattning av femtio år, man i allmänhet kan säga, att skogen vid åttio års ålder 

 icke längre är att räkna såsom ungskog. I stort sett skulle således ungskogens övre gräns 

 ligga emellan fyrtio och åttio år.» 



.Redan denna av domänstyrelsen givna definition är betänklig, men ännu betänkligare 

 äro uttalanden, som gjorts av departemetschefen och utskottet, att man med den vidtagna 

 förändringen avser att komma ännu högre upp än till »ungskogens» ovangräns. Jag har 

 emellertid i min reservation påyrkat, att uttrycket »ungskog» måtte bibehållas, ty jag kan 

 icke vara med om den uppflyttning av åldersgränsen, som med den förändrade benäm- 

 ningen avses. Visserligen kan inte heller åt begreppet »ungskog» givas en bestämd defini- 

 tion, men detta uttryck har dock gammal hävd för sig, och viss praxis har utformats, i all 

 synnerhet som detta uttryck även förekommer i den provisoriska skogslagen. 



