254 X RIKSDAGEN 



De är ingalunda ovanligt att å mindre hemman och jordbrukslägenheter, särskilt i södra 

 och mellersta Sverige, fastighetens hela skogstillgång utgöres av sådan skog, som skulle 

 falla under de föreslagna bestämmelserna i 3 §. Jag har i min reservation pekat på, att 

 i sådana fall, där en skogsägare råkat i penningförlägenhet eller för likvidering av köpe- 

 skillingen för ett inköpt hemman behöver göra sådan avverkning, att jämväl yngre skog 

 kan ifrågakomma, han icke skulle äga möjlighet därtill. Jag har också påpekat fall, där 

 en för sträng avfattning kan äventyra bondehemmanens bevarande inom släkten, och ett 

 faktum är, att en för sträng skogslag befordrar dessa hemmans övergång i de mera kapi- 

 talstarkas händer, ty ingen annan än den som har kapital kan förvärva ett skogshemman 

 och vänta, tills skogen når den äider, att avverkning får äga rum. För de större skogs- 

 ägarna ställer sig saken något annorlunda, men för dem, som ha mindre skogsarealer, 

 kunna bestämmelserna bli rent ruinerande. 



Även mot bestämmelserna angående gallring kan göras en invändning, nämligen att denna 

 medför större avverknings- och transportkostnader, varför möjligheten för skogsägaren bör 

 stå öppen att, när han finner det vara ekonomiskt fördelaktigare, företaga trakthugg- 

 ning, om lagens bestämmelser angående återplantering uppfyllas. Skogshushållningens 

 ändamål är icke att låta skogarna stå, tills de äro övermogna, utan en god skogshushåll- 

 ning avser att uppnå den mest fördelaktiga användningen av både den till skogsproduktion 

 avsedda marken och de produkter, som därå kunna alstras. Detta ekonomiska spörsmål 

 är beroende av sådana för skilda orter och tider växlande faktorer som avsättningsförhål- 

 landen, pris å olika virkessortiment m. m., och det kan väl icke anses som en förolämp- 

 ning, när jag säger, att jag betvivlar skogsvårdsstyrelsernas och deras tjänstemäns för- 

 måga att vid tillsynen av lagens efterlevnad tillgodose de krav, som komma att fram- 

 ställas, när det gäller att utnyttja konjunkturväxlingar eller tillgodose den enskildes eko- 

 nomiska förhållanden. Och är lagen för sträng, lägger ju själva lagen hinder i vägen. 



Beträffande 5 § är jag i likhet med den förste ärade talaren av den uppfattningen, att 

 denna paragrafs avfattning inger betänkligheter. Dock anser jag i olikhet mot honom att 

 bestämmelserna äro för stränga. Den ger bestämmelser om avverkning av äldre skog och 

 stödskog, och det synes mig, som om andra stycket helst hade bort utgå. 



I 8 § har utskottet företagit er skärpning i Kungl. Maj:ts förslag. I stort sett kan jag 

 vara med därom, ty skärpningen avser att icke blott träffa en påbörjad stämpling utan 

 också en planlagd, en tilltänkt sådan, och den avser ju endast att komma åt s. k. jobbare, 

 som yrkesmässigt bedriva skogsskövling. Visserligen kan paragrafen, om den missbrukas, 

 tillämpas på strängt sätt, men jag uttalar den förhoppningen, att skogsvårdsstyrelserna vid 

 tillämpningen skola kunna träffa en rätt medelväg. 



Med anledning av bestämmelserna i 11 §, att markägaren i första hand skall vara an- 

 svarig och därefter avverkare, är jag i princip för den bestämmelsen, men jag ställer mig 

 något tveksam ifråga om det oklara i densamma, och jag tillåter mig till den förste ärade 

 talaren framställa den frågan, hur länge avverkarens ansvarighet gent emot markägaren 

 räcker, ty säkerligen kunna mellan dessa båda parter uppstå komplikationer, som om de 

 upprepas i allt för många fall, kunna leda till att markägarna vid försäljning av skog 

 nödgas ställa säkerhet till köparen, vilket i sin tur kommer att kompenseras genom att 

 köparen pressar ned prisen på de köpta avverkningarna. Till slut kan jag icke under- 

 låta att påpeka att för tillsynen av lagens eferlevnad torde krävas ett större antal tjänste- 

 män, vilket i sin tur åter medför ökning i de redan nu synnerligen högt uppdrivna admi- 

 nistrationskostnaderna. 



Av vad jag sålunda anfört torde framgå, att jag fäster avgörande vikt vid bestämmel- 

 serna i 3 §. Och skulle den fortsatta diskussionen ge vid handen, att utskottets förslag 

 skulle på den punkten godtagas, vore det enligt min mening bättre att avslå hela lagen. 

 För närvarande skall jag emellertid icke göra något sådant yrkande utan avvaktar i vilken 

 riktning diskussionen kommer att gå. 



Tills vidare yrkar jag sålunda endast bifall till den av mig vid utlåtandet fogade re- 

 servationen. 



(Herr talmannen tillkännagav, att anslag utfärdats till sammanträdets fortsättande kl. 

 8 e. m.) 



Herr Linder: Herr talman! Det lider nog intet tvivel, att införandet i skogsvårds- 

 lagen av begreppet »yngre skog» i stället för »ungskog» är av mycket väsentlig betydelse. 

 Det kan ju vara i viss mån svårt för den, som ej är fackman i fråga om skogliga för- 

 hållanden att på ett tillfredsställande sätt bedöma lämpligheten av det ena eller andra av 

 dessa uttryck. Emellertid har från så gott som alla skogligt intresserade håll den uppfatt- 

 ningen gjorts gällande, att skyddet för ungskogen borde sträckas längre upp än till den 



