258 X RIKSDAGEN 



sers, föreningars och sällskaps skogar. Jag vill därför först yttra några ord med avseende å 

 det befogade i utskottets förslag att avstyrka bifall till denna proposition. 



Detta förslag vilar ju till väsentlig del på frågan, huruvida fideikommisskogar verkligen 

 böra tagas under en särlagstiftning eller om de fortfarande böra vara underkastade alle- 

 nast de bestämmelser, som gälla för andra enskilda skogar. Det skäl, som skulle tala för 

 att man skulle ge fideikommisskogarna en särställning, skulle vara detta, att de i rättsligt 

 hänseende intoge en annan ställning än de enskilda skogarna. Men skogslagstiftningskom- 

 mittén och lagrådet hava vitsordat, att de inskränkningar, som förefinnas i dispositions- 

 rätten över fideikommisskogarna, endast äro av privaträttslig natur. Då det sålunda icke 

 föreligger något allmänt intresse av att giva fideikommisskogarna en särställning, böra 

 de icke brytas ut utan behandlas såsom de enskilda skogarna i övrigt. Lagrådet har an- 

 fört, att sådana särbestämmelser endast skulle avse skogar av offentlig karaktär, och dit 

 kan man ju givetvis icke hänföra fideikommisskogarna. För övrigt föreligger ju ett för- 

 slag om fideikommissinstitutionens upphörande. Det torde vara känt för alla, att fidei- 

 kommisskogarna under de senaste decennierna varit utsatta för en nog så stark avverk- 

 ning av gammal skog. Om. man nu vill komma med några åtgärder för att trygga ett ut- 

 hålligt skogsbruk för dessa skogar, skulle detta i huvudsak endast vara sådana åtgärder, 

 som kunde vara av värde om en 20 — 30 år eller ännu längre framåt, när den ungskog 

 och medelåldersskog, som nu där förefinnes, verkligen vuxit upp till grövre dimensioner. 



Att under en tid, då det är fråga om att avskaffa hela fideikommissinstitutionen, in- 

 föra en sådan lagstiftning som nu ifrågasatts med de dryga kostnader för hushållnings- 

 planer och tillsyn, som därav skulle bliva en följd, har utskottet icke ansett riktigt, lämp- 

 ligt eller befogat. Utskottet har därför avstyrkt detta lagförslag. Därest fideikommiss- 

 skogarna tagas bort ur förslaget, skulle nämligen endast kommunskogar, städernas skogar 

 och vissa stiftelsers skogar kvarstå. Vad städernas skogar beträffar, finnas redan nu vissa 

 bestämmelser för deras förvaltning, som tämligen nära överensstämma med bestämmelserna 

 i detta lagförslag. Där skulle alltså ingen reell förändring inträda. Vad kommunskogarna 

 beträffar, äro de med få undantag förvärvade under senare år och stå under fövaltning 

 av Sveriges skogssällskap. Lagförslaget innehåller den bestämmelsen, att sådana skogar, 

 som stå under skogssällskapets förvaltning, skulle undantaga från lagens tillämpning. 

 Skogssällskapet har nu såsom medlemmar ej mindre än 13 landsting, 185 primärkommuner 

 och 21 hushållningssällskap, vilkas skogar sällskapet alltså förvaltar. Det är tämligen på- 

 tagligt, att om dessa skogar skola undantagas, blir det knappast några kommunskogar 

 kvar utan endast vissa stiftelsers skogar. För dessas skull är det knappast skäl att åstad- 

 komma en sådan särlagstiftning. 



Beträffande utbrytningen av skogar, som stå under skogssällskapets vård, ansåg man 

 inom utskottet — och jag ber att få ansluta mig till denna mening — att sällskapet i sitt 

 arbete visat sig vara så förtjänt av allmänt förtroende och understöd att denna särställning 

 vore väl befogad. Den var ju också begränsad till den tid och de villkor, som Kungl. 

 Maj:t själv bestämde, samt stode under domänslyrelscns överuppsikt. Det kan icke vara 

 annat än riktigt, att, då ett sällskap bildas på så ideella grunder och med så nationaleko- 

 nomiskt riktiga och fosterländska mål som skogssällskapets, sällskapet också vinner det 

 erkännande och den uppmuntran, som ligger däri, att det visas förtroende mot sällskapets 

 verksamhet och arbetssätt, ett förtroende som åtminstone borde vara så pass stort som 

 det är för skogsvårdsstyrelserna. Det är också på den grund som jag anser, att om nu 

 detta förslag om vården av kommunskogar m. m. kommer att avslås, en motsvarande be- 

 stämmelse bör införas i den allmänna skogsvårdslagen, varigenom skogssällskapet tiller- 

 kännes full handlingsfrihet med avseende å vården av de kommunskogar, som det har 

 under sin förvaltning. Jag vill i likhet med den förste talaren understryka, att skogssäll- 

 skapet icke tager någon som helst befattning med enskilda skogar utan endast med kom- 

 munskogar. När frågan om vilka skogar som skola undantagas från skogsvårdslagens till- 

 lämpning kommer före, ämnar jag också påyrka en sådan formulering, som avser att giva 

 skogssällskapet en sådan särställning i den allmänna skogsvårdslagen, likartad den som 

 tillförsäkrats skogssällskapet i lagförslaget beträffande vården av kommunskogar. 



Härefter vill jag med några ord beröra den motion, som herr Lindhagen avgivit, och 

 det yrkande, som föreligger, att riskdagen skulle i skrivelse till Kungl. Maj:t hemställa 

 om utredning, avseende att införa bolags och större enskilda skogsägares skogar under 

 s. k. plantvång, d. v. s. uthålligt skogsbruk, närmare utformat genom tvång att hava hus- 

 hållningsplaner. Jag har icke kunnat biträda en sådan uppfattning, därför att varje sär- 

 lagstiftning för olika grupper av skogsägare synes mig förhatlig. En sådan bör ju på 

 varje sätt undvikas och icke vidtagas annat än om tvingande skäl verkligen nödga till 



