SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 259 



någonting sådant. Så synes mig emellertid icke vara fallet med de större skogsägarnas 

 skogar. Därom vittnar åtminstone den erfarenhet, som jag har från skogsvårdsstyrelsernas 

 arbete, alt de större skogskomplexens ägare i regel visat sig besitta både större förmåga 

 och större vilja att driva ett verkligt rationellt skogsbruk. Om man däremot fordrar fast- 

 ställandet av hushållningsplaner, som jämnt fördela avverkningen med ungefär lika stora 

 kvantiteter på de olika åren, kommer detta att hindra skogsägarnas rörelsefrihet med av- 

 seende å möjligheten alt anpassa sig efter marknadens krav samt kravet på att avverka 

 än den ena och än den andra specialdimensionen och över huvud taget utnyttja konjunk- 

 turerna. Det är ju givet, att för dessa större skogsägare ligger det i sakens natur, att de 

 på allt sätt sträva efter att ur skogen utvinna det bästa möjliga ekonomiska resultat, och 

 detta ej blott för ögonblicket utan även för framtiden. Nu betingar verkligen skog i av- 

 verkningsbart skick, antingen den ligger avverkad såsom timmer eller står på rot, ett 

 handelsvärde, och det är endast en konjunkturfråga, huruvida det är lämpligast för skogs- 

 ägaren att avyttra skogen avverkad eller på rot. Alltså är det ingen nödvändighet för 

 skogsägare att ovillkorligen avverka skogen, om han vill avyttra den, utan man kan lika 

 gärna tänka sig en försäljning av skog med tillhörande mark. 



Ur dessa synpunkter anser jag, att denna motion icke är av behovet påkallad och att den 

 icke heller skulle medföra någon nationalekonomisk vinst med avseende å hushållningen be- 

 träffande de större skogskomplexen. Av skäl, som jag nu anfört, ber jag alltså, herr tal- 

 man, att få hemställa om bifall till utskottets förslag i punkt A. 



Medan jag nu har ordet, vill jag emellertid även yttra några crd om det föreliggande 

 förslaget till skogsvårdslag. Det är ju, såsom den förste talaren anmärkte, ett av de vik- 

 tigaste förslag, som på de sista åren förelegat. A andra sidan går man ingalunda oför- 

 beredd till denna lagstiftningsåtgärd, ty lagförslaget har varit under förberedelse sedan 

 12 år tillbaka då den kommitté tillsattes, vars omarbetade förslag nu föreligger. Men icke 

 nog med detta. \'i hava ju haft tillfälle att under bortåt 20 år pröva 1903 års återväxtlag. 

 Vi hava en stor erfarenhet om vad den kunnat uträtta och på vad sätt skogsvårdsstyrel- 

 serna med denna lag kunnat arbeta och verka. Jag vågar påstå, att erfarenheterna be- 

 träffande 1903 års lag vitsordat både behovet av att åtgärder från det allmännas sida i 

 denna riktning verkligen vidtogos samt att lagen i viss mån varit otillräcklig. Särskilt 

 framträdde detta förhållande under kristiden. Då skedde ju avverkning av skog, även av 

 yngre skog, fullkomligt hänsynslöst utan avseende å huruvida man verkligen vid försälj- 

 ning av skogen fick ut markens bästa avkastning eller utnyttjade markens avkastnings- 

 förmåga på bästa möjliga sätt. Det blev rovavverkning, som visserligen pågått även tidi- 

 gare, men som då tog allt mera stötande former. 



Så kom då den provisoriska lagstiftningen av år 191 8, som förbjöd avverkning av ung- 

 skog i andra fall än genom ändamålsenlig gallring. Denna lag förbjöd även sådan av- 

 verkning av äldre skog, som itred mot grunderna för en god skogsvård, därest ägaren av 

 skogen förvärvat sig den efter år 1918. Vi äga redan nu rätt stor erfarenhet av huru 

 denna provisoriska skogslagstiftning verkat, och jag vill gent emot herr Johansson säga, 

 att — låt vara att kristiden var abnorm och i många hänseenden skärpte förhållandena — 

 det väl ändå icke är oriktigt att söka utnyttja och tillgodogöra sig dessa erfarenheter, na- 

 turligtvis med tillbörlig hänsyn till att förhållanden, som rådde under denna tid, i viss 

 mån voro abnorma. Jag tror, att man kan komma ganska långt genom att på detta sätt 

 tillgodogöra sig dessa erfarenheter. De hava från skogsvårdsstyrelsernas synpunkt sett 

 visat, att begränsningen av dispositionsrätten till den yngre skogen var både nationalekono- 

 miskt riktig och även ett lämpligt skydd för att skogens avkastningsförmåga verkligen 

 skulle bliva tillbörligt tillvaratagen. Det kan väl ändå icke vara en sak, som är likgiltig 

 från nationell synpunkt, att man verkligen ser till, att den yngre och växande skogen, som 

 är färdig att växa in i värdefulla dimensioner, icke spolieras och hugges ned, varigenom 

 omöj liggöres ett utnyttjande av skogen, när den efter kanske ett eller två decennier vuxit 

 in i vida värdefullare dimensioner och kunnat realiseras till betydligt högre pris. Det kan 

 icke vara riktigt från nationalekonomisk synpunkt att icke söka ordna saken så, att så- 

 dana skogar verkligen bliva skyddade. Det var ju detta, som den nuvarande provisoriska 

 lagen i allmänhet tillgodosåg, och det är ju också detta, som det nu föreliggande lagför- 

 slaget vill tillgodose. 



Då frågas det: Men innebär då icke denna förändring av 3 §, som herr Johansson talat 

 om, en alltför långt gående skärpning. Ja, vad beträffar uttrycken »ungskog» eller »yngre 

 skog», vill jag säga, att när uttrycket ungskog infördes i den provisoriska lagen, var det 

 ingalunda ett så klart och bestämt begrepp, som herr Johansson velat göra troligt. Det 

 äger enligt vanligt språkbruk ingalunda den begränsning, som man här sagt och som do- 



