360 X RIKSDAGEN 



mänstyrelsen i sin skrivelse angivit, att gränsen mellan ungskog och medelålders skog 

 skulle ligga till exempel vid 40-årsåldern. Såvitt jag känner, ligger den efter allmän upp- 

 fattning vida lägre, men skogsvårdsstyrelserna enade sig just på grund av ovissheten om, 

 huru de skulle draga denna gräns, i allmänhet att tillämpa lagen på skog av något högre 

 ålder än vanligt språkbruk kallar för ungskog. Nu innebär uttryckets förändring till 

 »yngre skog» delvis ett inkluderande, ett inbegripande av denna skog, som ligger över det 

 normala ungskogsbegreppet, delvis även en utsträckning av begreppet. Det är väl ändå 

 klart, av de skäl, som nyss nämnts, att om man vill skydda skogen i sin växtligaste ålder 

 eller då den står i begrepp att växa in i de dimensioner, i vilka den beräknas kunna giva 

 skälig avkastning, är det ingen annan råd än att något sakta skjuta upp gränsen, och det 

 är ju vad som här är föreslaget. 



Det kan icke undvikas, att inom sådana trakter av vårt land, inom vilka avverkningen, 

 även av denna yngre skog, går fram ytterligt hårdhänt, blir det en viss stagnation genom 

 denna lagstiftning, till dess att skogarna hunnit till sådana dimensioner, att de åt^-igen 

 få avverkas, d. v. s. växa ut ur klassen »yngre skog». Men även där finns ju enligt lagen 

 en viss möjlighet. Om skogsägarna vilja driva en skogshushållning, speciellt byggd på av- 

 verkning av mindre dimensioner, hava de enligt 4 § i mom. 2 stycket möjlighet att driva en 

 rationell skogshushållning även med klenare dimensioner, då det icke är fråga om en till- 

 fällig rovhuggning utan en planmässigt ordnad skogsskötsel, byggd på produktion av sådana 

 dimensioner. Där kan skogsvårdsstyrelsen ingå i prövning av huruvida en sådan drift är 

 befogad, och då kan också en sådan skogsskötsel vara fullt laglig. 



Jag vill vidare yttra några ord i anledning av vad herrar Nothin och Linder anförde i 

 fråga om begreppet »behövlig skog» i 5 §. Det är ju så, att denna bestämmelse verkligen 

 finnes i den nuvarande provisoriska lagen, men min, och jag tror även flertalet skogs- 

 vårdsstyrelsers, erfarenheter är den, att utrycket egentligen avsett husbehovsskog. Ingen 

 har i detta ord velat lägga in det begrepp, som herr Nothin nu gjort, nämligen icke blott 

 husbehovsskog utan även den skog, som jordägaren behöver till stöd i sin ekonomi, i den 

 mån jordbruket klickar eller giver alltför ringa avkastning Skall nu detta begrepp in- 

 läggas i »behövlig skog», synes det mig vara ett mycket farligt steg som då tages. Det 

 är ju ändå så, att om »behövlig skog» skulle vara detsamma som den skog en hemmans- 

 ägare behöver till stöd för sin ekonomi, så kommer skogsvårdsstyrelsen att få ingå i 

 prövning, huruvida behövlig skog enligt denna vidsträcktare bemärkelse skall reserveras, 

 och få att bedöma, hur mycket som skall reserveras för detta ändamål. Då måste skogs- 

 vårdsstyrelsen ingå i prövning icke blott av vad fastigheten behöver för sitt underhåll, för 

 bränsle och sådant, utan även undersöka, vad jordbruket avkastar och vad ägaren behöver 

 för att uppehålla driften och över huvud taget, huru han planlagt sin ekonomi. Man skall 

 då införa skogsvårdsstyrelsens verksamhet och i kraven på dess bedömande någonting, 

 som ligger helt utanför dess nuvarande verksamhet och kompetens. Går man in på denna 

 väg, en sak som jag för övrigt i detta sammanhang icke skall inlåta mig på, får man 

 välja andra vägar än att lita till skogsvårdsstyrelserna såsom omdömesgilla personer för 

 att bedöma, vad en egendomsägare och hans ekonomi verkligen kräver av skogskapital 

 för att han skall kunna reda sig. 



Slutligen vill jag säga, att om man skulle vilja fastslå vad som av skog är behövligt för 

 en fastighet, på det sätt herr Nothin ansett, finnes icke något som helst hinder för, att en 

 skogsägare eller den, som köper ett hemman, kan komma ifrån detta besvär: han styckar 

 blott ifrån skogen och gör två fastigheter, den ena av inägorna och den andra av skogen, 

 och en sådan skogsfastighet är i avseende å husbehovsskog för ägarens ekonomi något 

 helt annat, än den var före uppdelningen. Ett kringgående av en sådan bestämmelse i 

 lagen är oerhört lätt och skulle hindra att man når det mål, som herr Nothin avsåg att nå. 

 Jag vill icke heller uppehålla mig vid de övriga punkterna, men jag ber att få åter- 

 komma till dem vid detalj diskussionen. 



Jag anhåller, herr talman, att få yrka bifall till utskottets förslag i den nu föredragna 

 punkten. 



Herr Rogberg: Herr talman! Jag får kanske först för kammaren nämna, att jag med 

 anledning av den kungl. propositionen väckt en motion, i vilken jag hemställt om avslag 

 å samma proposition på grund av vissa allmänna betänkligheter. Efter de grundliga änd- 

 ringar, som utskottet vidtagit i propositionen, ändringar, som enligt min mening så gott 

 som ueslutande äro förbättringar, har jag funnit mina betänkligheter i hög grad minskade. 

 Men de ha ingalunda alldeles försvunnit. Även utskottet har låtit i propositionen kvarstå 

 ingrepp i den enskildes förfoganderätt av den storlek, att de knappast varit behövliga, och 

 i propositionen allmängöras — låt vara endast med hänsyn till den yngre skogen — vissa 



