SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x261 



strängare föreskrifter, soin iiKiii fiirul tilhimpal eiulasl pa vissa områden, t. ex. Ciottland 

 och på skydtisskojjsonirådena. Även iilskotlets förslag låter tilinilliga åtgärder till före- 

 koniiuanilc av skogsskövling, vilka beslutades med anledning av kristidens uppdrivna job- 

 berier pä skogshandelns område, kvarstå och, för så vitt den yngre skogen gäller, bli 

 för framtiden beståndande. Jag tror, att dessa svåra ingrepp mångenstädes, särskilt i de 

 sydliga delarna av landet och särskilt i hemmansägarkretsar, komma att mötas med ett 

 visst missnöje, men det ;ir icke gott, när en lag blir mött med missnöje, och jag kan 

 knappast återhålla en liten erinran därom, hurusom på 1700-talet allmogen vid riksdagarna 

 fiirde en lika häftig som bestiindig kamp för upphävande av de skogsvårdsbestäinmelser, 

 som i byggningabalken voro införda, bestänunelser, som icke voro strängare än de nu 

 föreslagna. Och jag behöver ju icke erinra om, hurusom på grund av inträffade politiska 

 förhållanden dessa allmogens önskningar om större frihet i fråga om sina skogar genom 

 fiirfattningar, som utfärdades i sammanhang med förenings- och säkerhetsakten, blevo 

 uppfyllda. 



Emellertid ;iro nu de bestämmelser, som utskottet och Kungl. Maj:t föreslagit beträf- 

 fande äldre skog, inga andra än de, som förut varit gällande, och dessa bestämmelser äro 

 skäliga och milda nog. Men det är med avseende å de föreslagna reglerna för uttag av 

 husbehovsskog ur annan skog än äldre, som förslagets stränghet framträder. Jag är färdig 

 .att på grund av dessa bestämmelser yrka avslag på hela det förevarande lagförslaget, men 

 jag har fått den bestiimda uppfattningen, att någon förutsättning för framgång för ett så- 

 dant yrkande i denna kammare icke skulle föreligga. Jag har då, herr talman, icke något 

 annat att göra än att eftersträva, att området för de strängare bestiimmclserna i lagför- 

 slaget minskas. 



Nu har utskottet för sin del antagit och godkänt beteckningen »yngre skog». Jag har 

 •försökt att pröva densamma och studera mig till vad däri ligger. Jag skulle då vilja säga, 

 att detta innebär, att en skogsägare, låt oss säga, en mindre hemmansägare kan hindras 

 att till avsalu avverka sin skog, ändock att dylik avverkning skulle, allmänt sett, vara 

 ekonomisk' och i det enskilda fallet skulle vara synnerligt betydesefidl för honom själv. 

 Lagen kan i korthet sägas, för en person som behöver taga en smula av sitt skogskapital, 

 innehålla det, att skogen får stå, ty det anses värdefullt för samhället, men hemmans- 

 ägaren får gå, ty det är likgiltigt för samhället. 



Vad är då närmast att göra? Enligt vad jag nyss antydde, gäller det att försöka få 

 lagens strängare område förminskat. Herr Johansson har dels här i kammaren och dels 

 såsom reservant i sådant avseende föreslagit, att uttrycket »yngre skog» skulle utbytas 

 mot »ungskog». Nu är detta uttryck omtvistat och föregående talare har erinrat, att 

 skogsvårdsstyrelsernas ombudsmöte för sin del såsom lämpligt antagit uttrycket »yngre 

 skog». Men samme talare har dock framhållit, att meningarna på mötet voro synnerligen 

 delade och att genom införandet av begreppet »yngre skog» åldersgränsen alldeles givet 

 framflyttades. Det framgick med fullständig tydlighet av vad herr Sederholm nyss an- 

 förde. Således, till förmån för skogsägare i allmänhet och till förmån för de mindre 

 skogsägarna i synnerhet bör utrycket »ungskog» återinföras, och även om detta uttryck 

 icke är fullkomligt bestämt, har det dock uppgivits att det i praxis fått en betydelse, som 

 åtminstone inom de särskilda skogsvårdsområdena är tämligen bestämd. 



Jag skulle ha önskat, att det vore skapad möjlighet för att i ömmande fall den fattige 

 skogsägarens, lägenhetsägarens eller hemmansägarens rätt att taga utöver husbehovet skulle 

 givas företräde framför lagens ensidiga skogsvårdssynpunkt, och att en sådan anordning 

 vilken icke finnes i lagen skulle kumia genomföras, finner jag icke alls omöjligt. Men, 

 tyvärr, den kan icke genomföras utan ett brott mot den princip, på vilken lagen är byggd. 

 Det är således självklart att man under nuvarande förhållanden icke vill reflektera på 

 denna sak. Följaktligen får man fråga sig: var finnes hjälpen i ömmande fall? Och då 

 finns icke något annat svar än det, som redan framhållits av både herr Linder och herr 

 Nothin, nämligen att lagen kommer att handhavas välvilligt av skogsvårdsstyrelserna. Så 

 har skett förut. Men jag vill påpeka, att det ingalunda är säkert, att det blir fallet i fort- 

 siittningen. Det hänger på skogsvårdsstyrelsernas sammansättning, och den grunden är en 

 ganska osäker grund att bygga medborgerlig frihet på. Lagens alla bestänunelser äro och 

 måste enligt sakens natur vara kautschukartade, och lagen jämte den rådande tidsåskåd- 

 ningen mana skogsvårdsstyrelserna icke till att inskränka sig utan snarare till att breda ut 

 sig. Den friare prövningen i önmiande fall är mycket önskvärd, men möjligheterna äro 

 begränsade. Föregående talare erinrade om ett fall, då en sådan friare prövning kunde 

 tänkas förekomma, nämligen jämlikt 4 § 2 mom. 2 stycket i lagfiirslaget, d. v. s. då man 

 med bestjimd avsikt alt upjxlraga skog med k()rlari' cniiluppslid, a^Kirdnar en husli.illnings- 



15. Skogsvårds/öreningens Tidskri/t igij. Serien H. 



