SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 263 



andra och grip.i in i varandra. Det finns l. ex. ctl licnnnan, som har en areal av 1,600 

 tunnland pa ett mantal, och av detsa 1,600 tunnland utgör den odlade jorde icke mer ;in 

 100 tunnland. Resten är betes- och skogsmark. A detta hennnan hehöves betesmarken, 

 för att ägaren skall kunna sköta sina djur på ett inkomstbringande sätt. Men nu före- 

 skrives i detta lagförslag, att skogsvårdsstyrelsen skall höras, innan man får omlägga 

 skogsmark till bete. Det är naturligt, alt skogsvärdssyrelsen, som ser saken från skogs- 

 vårtlssynpunkt, koiiuner att ställa sig ganska kylig mot förslag till sådan omläggning, och 

 då det föreskrives, att vissa åtgärder skola företagas, kan nian befara, att dessa åtgärder 

 bli så dyrbara, att det icke blir möjligt att inrätta betesskötseln efter skogsvårdsstyrelsens 

 önskan. 



Nu har detta lagförslag omarbetats ganska v;isentligt i utskottet, och jag föreställer mig, 

 att denna omarbetning gjort lagförslaget mera acceptabelt. Men vid dessa förändringar 

 har det dock gått som en röd tråd genom det hela, att man bör behålla skogsvårdsstyrel- 

 sernas makt alldeles obeskuren, och många föritndringar verka därhiin, att skogsvårds- 

 styrelsernas m;d<t blivit utökad. Det siiges visserligen, att skogsvårdsstyrelserna gått fram 

 ganska försiktigt, och att man icke behöver frukta något från deras sida. Det iir jag 

 långt ifrån säker pä. Diir tillsiitter Kungl. Maj:t ordförande, landstinget väljer en leda- 

 n;ot och hushållr.ingssällskapet en ledamot, men såväl i landstingen som i hushållnings- 

 sällskapen finnas sä många andra intressen, att jag befarar, att skogsvårdsintresset blir 

 ganska ringa tillgodosett. Det skulle nu kunna tänkas — åtminstone har jag varit inne på 

 den tanken — att det vore möjligt att giva större befogenhet åt de kommunala skogsvårds- 

 konnnittéerna än som bliver fallet enligt detta lagförslag. Skogsvårdskonmiittéerna väljas 

 av kommunerna, och det är möjligt att där få sådana krafter, som sitta inne med ganska 

 stora insikter beträffande skogsskötseln. För en skogsvårdsstyrelse skulle det vara av 

 stort värde att hava detta mellanled mellan skogsägarna och skogsvårdsstyrelsen själv. 

 Där skulle man kunna vinna upplysningar, givna under ansvar, och där funnes sakkunskap, 

 vunnen av personer, som praktiskt sysslat med skogsskötsel och som känna skogsförhål- 

 landena och personerna i bygden. 



Herr Lindhagen har i sin motion föreslagit, att större skogskomplex skulle läggas under 

 uthålligt skogsbruk. Jag vet icke, om han representerar den yttersta viinstern i denna 

 fråga. För min del delar jag den uppfattning, som föregående talare framhållit, att man 

 icke kan gå till sådana restriktiva lagbestännnelser som herr Lindhagen föreslagit, men, 

 det ligger dock en tanke i herr Lindhagens motion, och det iir den, att man icke kan 

 sköta skogshushållningen på samma sätt på ett mindre hemman som på en större egen- 

 dom. Där Trätäljas yxa går fram genom skogsbygden för odling, där viker den djupa 

 milsvida skogen tillbaka ; marken odlas upp, det blir nybyggen, det anliigges ängar, och 

 den grövre skogen har icke möjlighet att få sannnan trevnad som den haft förut. Men 

 återigen, när skogsbygden avfolkas och blir allt glesare bebyggd, då breder storskogen ut 

 sig på bekostnad av beteshagar och ängar, skogen växer ända fram till åkern, så att det 

 knappast lönar sig att sköta den. Man ser exempel på sådant i det sätt, varpå staten 

 sköter skogarna på priistgårdar och löneboställen, där skogen får växa ända fram till 

 åkerrenen, skugga säden och hindra den att mogna samt göra det svårare att få säden 

 torr. Men mot det skogsintresse, som sålunda gör sig giillande, bör man ställa de sociala 

 fördelar, som vinnas, genom att skogsbygden odlas och blir bebyggd. Man får också se på 

 fördelen av att där växer fram en självständig bondeklass, och man får icke skjuta fram 

 skogsintresset så starkt, att man skjuter tillbaka dessa sociala fördelar. 



Den provisoriska skogsvårdslagen tillkom under intryck av tle imder kristiden rådande 

 förhållandena, men de voro abnorma förhållanden, och vi böra icke lagstifta i enlighet 

 med de stämningar och intryck vi fått från denna tid. De andra kristidslagarna ha blivit 

 upphävda, men ifrågavarande kristidslag skulle bli permanent och i viss mån skärpt. När 

 varje annan kristidslag upphävdes, kiindc var och en, som lidit under trycket av dessa 

 lagar, glädje och förnöjelse, men denna förnöjelse tycks man icke unna skogsägarna. 

 Jag har vid flerfaldiga tillfällen hört föredrag och läst uppsatser, där man förordat nä- 

 ringsfriheten och där man sagt, att det enskilda initiativet är bästa sporren till företag- 

 samhet. Jag har själv tänkt att detta vore förenligt med god högersynpunkt, och jag har 

 tagit undervisningen så allvarligt, att jag vill tro på den och handla efter den i före- 

 varande fall. Skulle man nu avslå förevarande lagförslag, leder det icke till farliga 

 konsekvenser, då vi ha 1903 års lag, som kan vara tillräcklig till dess något biittre kom^ 

 mer i stället. Jg ber således, herr talman, att få yrka avslag på såväl Kungl. Maj:ts som 

 utskottets förslag. 



Herr lioiill: Herr talman, mina herrar! Det iir uppenbart, alt en lagstiftning av det 



