264 X RIKSDAGEN 



slag, som den nu ifrågavarande, icke kan genomföras, ulan att genom densamma vissa 

 inskränkningar ske i den enskildes handlingfrihet. Det är också givet, att varje sådan 

 lagstiftning måste vara ägnad att väcka betänkligheter, och det är av den största vikt, att, 

 om man beslutar sig för att antaga en sådan, man ser till att de inskränkningar i an- 

 givna hänseende, som därigenom ske, icke bliva större än som för vinnande av det ända- 

 mål man avser äro oundgängligen nödvändiga. Uppenbarligen skulle betänkligheterna mot 

 genomförandet av det föreliggande lagförslaget vara synnerligen stora, ifall det vore fråga 

 om att införa något alldeles nytt, någonting, som icke kunde stödas på redan vunna erfa- 

 renheter. Så är emellertid icke förhållandet. Den nu föreslagna skogsvårdslagen är ju 

 avsedd att ersätta dels 1903 års återväxtlag, dels ock den provisoriska lag, som därest den 

 icke eljest förnyades, skulle upphöra att gälla innevarande sommar. Det föreligger således 

 erfarenheter beträffande verkan av en lagstiftning av ifrågavarande slag. Och jag tror, 

 att man kan säga, att dessa erfarenheter varit övervägande goda. 



Den siste ärade talaren erinrade om, att kristidslagarna i stort sett ha upphävts och att 

 det gick en suck av lättnad från folkets hjärtan, när detta skedde, och man beklagade att 

 man icke kunde få den förnöjelsen, att se även denna kristidslagstiftning följa de övriga 

 i spåren. Så vitt jag kunnat bilda mig ett omdöme är det emellertid så med denna provi- 

 soriska lagstiftning, i motsats mot kristidslagstiftning i allmänhet, att den provisoriska skogs- 

 lagen uppburits av ett allmänt erkännande. Från början möttes den väl med mycket stora 

 betänkligheter, men jag tror, att för varje år som gått alla intresserade mer och mer 

 oförbehållsamt erkänt, att den provisoriska skogslagen varit av en särdeles välgörande 

 verkan och att den icke bör upphävas, utan tvärtom ersättas med en definitiv lagstiftning 

 på ifrågavarande område. Och för min del kan jag icke finna, att det under sådana för- 

 hållanden är lyckligt att bibehålla den provisoriska lagstiftningen längre än nödvändigt 

 är, utan, om man är övertygad om, att lagstiftningen är nödvändig, så bör man gå där- 

 hän, att giva denna lagstiftning karaktären av permanent lag. Såsom redan är antytt, 

 står det emellertid klart för mig, att man icke bör gå längre än som är oundgängligen 

 nödvändigt. 



Nu har det sagts, att i vissa avseenden går denna lagstiftning för långt i inskränkning 

 på den personliga friheten. Den amärkningen gäller ifrämsta rummet den del av lagför- 

 slaget, som är avsedd att ersätta den provisoriska skogslagen, och anmärkningarna ha 

 • särskilt riktat sig mot uttrycket yngre skog, vilket enligt utskottsförslaget skulle ersätta 

 det i den provisoriska lagen använda uttrycket ungskog. Lagens ändamål är ju, i den mån 

 den är avsedd att vara en verklig skogsvårdslag, att förhindra, att skogen på irrationellt 

 sätt avverkas och användes, medan den ännu står i sin bästa ekonomiska tillväxt. Skulle 

 man fullt ut vinna detta ändamål, borde man, så vitt jag förstår, rent principiellt sett, 

 icke hava nöjt sig med att använda uttrycket »yngre skog», utan man borde givit skyddet 

 så stor räckvidd, att man skyddat skogen, så länge den står i tillväxt, d. v. s. till den 

 tidpunkt, då skogen uppnått mogen ålder. Man borde således, såsom från många håll även 

 påyrkats, ha använt uttrycket »ung och medelålders skog». Så långt har man emellertid 

 icke ansett sig böra gå, men å andra sidan har man icke ansett sig kunna nöja sig med 

 uttrycket »ungskog». Jag får erkänna, att jag med min huvudsynpunkt på denna lagstift- 

 ning från början ställt mig synnerligen tveksam, huruvida man borde stanna vid det 

 redan använda och hävdvunna uttrycket ungskog, eller sträcka ut pretentionerna på skydd 

 något längre och sålunda använda det uttryck, som nu föreslås. Då jag haft att taga 

 ställning till detta spörsmål, har för mig uppställt sig först den frågan, huruvida, om jag 

 utgår från att avsikten är att skydda skogen från avverkning under det den är stadd i sin 

 bästa tillväxt, lagen kan fylla detta ändamål om man använder uttrycket tingskog? Enligt 

 min mening är detta uteslutet. Från min utgångspunkt sett blir lagen ineffektiv, om man 

 nöjer sig med uttrycket »ungskog». Skall man kunna på effektivt sätt skydda skogen 

 under nämnda tid, måste man lämna den möjlighet till skydd, som avses att vinna genom 

 uttrycket yngre skog. Därefter framställer sig den andra frågan: om så är förhållandet, 

 bör man då avstå från denna lagstiftning därför att den, om man gör den så sträng, 

 kommer man att inkräkta alltför hårt på den enskildes rörelsefrihet? För min del måste jag 

 medgiva, att det kan tänkas fall, och det kommer säkerligen att finnas fall, då lagstift- 

 ningen kommer att kännas ganska hård för den enskilde, detta särskilt under övergångs- 

 tiden. Men å andra sidan anser jag, att dessa omständigheter icke äro av den betydelse, 

 att de uppväga det stora nationalekonomiska intresset av att fä en verklig skyddslagstift- 

 ning och jag måste därför besvara jämväl den andra frågan nekande. Under utskotts- 

 arbetet har man, med tanke på dessa förhållanden, i de paragrafer, vilka jag nu närmast 

 åsyftar, nämligen 3 och 4 §§, infört vissa bestämmelser, ägnade och avsedda att göra 



