266 X RIKSDAGEN 



yttersta griinsen, men som dock under nuvarande förhållanden kan anses vara säker. Så 

 sker avverkning pä denna fastighet, och därigenom minskas naturligtvis i viss män in- 

 teckningsäkerheten. Därpå vidtagas rtproduktionsåtgiirder genom förskott av skogs- 

 vårdsstyrelsen, vilka förskott skola utgå med förmånsrätt framför inteckningar och för 

 sådant ändamål utmätes fastigheten och exekutiv auktion utlyses. Före auktionen har den 

 blivande köparen naturligtvis besiktigat fastigheten. Han vet, huru mycket avverkningen 

 sänkt fastighetens värde och tar hänsyn därtill, när han beräknar sitt pris. Ä andra sidan 

 räknar han med vad fastigheten vunnit i värde genom de utförda reproduktionsåtgärderna. 

 Nu sker naturligtvis exekutionen oftast tämligen kort tid efter reproduktionsåtgärden. 

 Och det är alldeles givet, att den kostnad, som är nedlagd i reproduktionsåtgärden, icke 

 ökar fastighetens värde i motsvarande mån, förrän många år förgått ; och för resten är 

 detta värde beroende av en hel del ovissa faktorer, såsom hur reproduktionen slår till 

 o. s. v. Det är då alldeles uppenbart, att när köparen beräknar sitt pris han icke kan 

 anse. att fastighetens värde ökats med samma belopp som reproduktionskostnaden, och 

 följaktligen måste inteckningshavarna i fastigheten bliva lidande därigenom, att reproduk- 

 tionskostnaden, som överstiger ökningen i fastighetens värde till följd av reproduktions- 

 åtgärden, skjutas in framför inteckningarna. 



Särskilt är att observera, och denna synpunkt är kanske den viktigaste, att införandet 

 av en förmånsrätt av nu ifrågavarande slag skulle innebära en retroaktiv lagstiftnings- 

 åtgärd, som åtminstone efter mitt bedömande är fullkomligt förkastligt. Det rubbar rätts- 

 säkerheten och tilltron i det allmänna affärslivet, och kan icke annat än betänkligt skada 

 fastighetskrediten. Ivlan kan icke införa ett sådant osäkerhetsmoment utan att skada fastig- 

 hetskrediten. Det är enligt min mening fullkomligt otänkbart. Och det skulle också säker- 

 ligen visa sig, att svårigheterna att belåna inteckningar skulle bliva större, än de hittills 

 varit, om en person icke längre kan exakt beräkna vad som vid en exekution kommer att 

 gå ut före en inteckning, utan måste räkna med att ett belopp, vars storlek och betydelse 

 han inte kan bedöma, kan komma att skjutas före hans inteckning. 



Naturligtvis ligger en viss vikt på att man skaffar skogsvårdsstyrelserna säkerhet för 

 nedlagda reproduktionskostnader. Men skogsvårdsstyrelsernas säkerhet har ökats redan 

 genom Kungl. Maj:ts förslag, att icke blott den person som vid reproduktionsåtgärdernas 

 vidtagande äger fastigheten utan iiven förutvarande ägare och avverkningsinnehavare äro 

 lika skyldiga att ansvara för reproduktionskostnaderna. Utskottet har därjämte i den av 

 utskottet införda 17 § intagit stadganden, som äro avsedda att åtminstone i en viss mån 

 ersätta skogsvårdsstyrelserna för den säkerhet, som skulle ligga i den förlorade tysta för- 

 månsrätten, och även om den icke i allt skulle vara lika tillfyllestgörande som den tysta 

 förmånsrätten, synes det icke finnas något val mellan dessa båda, redan därför att enligt 

 min mening det är principiellt oriktigt att göra retroaktiv lagstiftning av ifrågavarande 

 slag. 



Beträffande frågan om antagandet av lagstiftningen om kommunskogar skall jag därom 

 yttra endast ett par ord. Den första ärade talaren har sagt, att anledningen till att ut- 

 skottet avstyrkt förslaget skulle vara, att utskottet icke ansett sig kunna tillstyrka för- 

 slaget om fideikommisskogarnas intagande under denna lagstiftning och att i övrigt de 

 skogar, som skulle komma in under lagen, icke äro av den betydelse, att de ansetts böra 

 vara föremål för särskild lagstiftning, och detta är riktigt. Beträffande fideikommiss- 

 skogarna har framhållits, att dessa skogar borde likställas med boställsskogar. Det borde 

 icke stå fideikommissinnehavaren fritt att under sin livstid utta.ga annat än så mycket 

 av skogen, som motsvarar den årliga återväxten, och det vore ganska naturligt, att man 

 vidtoge anordningar för ett uthålligt skogsbruk även på fideikommissen. Enligt min 

 mening vilar detta på en principiellt orktig uppfattning av fideikommissens karaktär. 

 Fideikommissrätten är icke av allmänrättslig utan av privaträttslig natur och såvitt jag 

 förstår, är det för fideikommissalien och hans ekonomi av samma vikt, som för vilken 

 annan skogsägare som helst, att han icke över hövan inskränkes i sin förfoganderätt över 

 skogen. 



Under åberopande av vad jag nu anfört tillåter jag mig yrka bifall till den föredragna 

 punkten. 



Herr Nilsson, Petrus: Såsom ett mera allmänt omdöme om denna lag, eller i varje 

 fall om en ekonomisk lagstiftning av denna art, som i så hög grad ingriper i den enskil- 

 des rätt att fritt bestämma och förfoga över sin egendom, vill jag säga, att jag ani=er, att 

 den bör utformas och ännu mera tillämpas så, att den icke genom restriktiva bestämmel- 

 ser och byråkrati förslappar den enskildes intresse för en ekonomisk skötsel och vård av 

 sin egendom, utan lagen bör i stället till sina allmänna principer vara sådan, att den stöder 



