SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 267 



och st;irkcr detta intresse och därigenom får stöd av den allmänna o])inionen. V.n hallrc 

 värd och hushållning med de enskilda skogarna bör därför åstadkommas i samverkan med 

 och genom skogsägarna. Dessa synpunkter hava också från flera håll framförts inom ut- 

 skottet. l'tskottet har därför enligt min mening vidtagit åtskilliga förbättringar uti Kungl. 

 Mai:ts proposition såsom ifråga om kriminaliseringen och rät tcgångsför farandet, men även 

 åtskilliga andra delar, varvid främst är att märka uppmjukningen av 4 § rörande enskild 

 skogsägares riitt att i yngre skogsbestånd avverka husbehovsskog. 



Med anledning av vad jag sålunda yttrat, anser jag, att skogsvärdsstyrelserna, som när- 

 mast komma att handhava tillämpningen av denna lag, böra taga såsom en huvuduppgift 

 att sprida intresse för och kunskap om värden och skötseln av skogarna och därigenom in- 

 tressera de enskilda skogsiigarna för en bättre skogshushållning. Endast pä den viigen 

 anser jag för min del, att vi skola lyckas bättre tillvarataga och utnyttja skogskapitalet. 

 \'AI kapital som enligt min mening är av största vikt såväl för det allmänna som för 

 den enskilde, att det på bästa sätt blir utnyttjat. Men för att detta skall kunna ske anser 

 jag, att även skogsägarnas medverkan bör tagas i anspråk och intresset riktas på en 

 ekonomisk skogshushållning. Jag tror sålunda, att det ej vore lyckligt att få en lag, som 

 systematiskt skulle lägga hela skogsförvaltningen och skogshushållningen i skogsvårds- 

 styrelsernas händer. För min del vill jag även uttala att jag tror, att styrelserna i all- 

 mänhet på ett tillfredsställande sätt skött sina uppgifter och att de nog även ha den stora 

 ■ikogsiigande allmänhetens förtroende. Men det finnes dock en viss tendens hos skogs- 

 vårdsstyrelserna att vilja lägga under sig all enskild skogshushållning. Och i detta av- 

 seende konuner, om utskottets förslag h;ir i § 3 bifalles, förbud för avverkning av ung- 

 skog att höjas och ett steg i denna riktning att tagas. Visserligen är här nu endast fråga 

 om att taga ett steg, ty detta lagförslag avser ju huvudsakligen att till permanent lag 

 upphöja först och främst den sedan år 1903 gällande återväxtlagen och vidare den under 

 kristiden antagna ungskogsskyddslagen. Men här avses dock, såsom även av herr Seder- 

 holm understrukits, en skärpning, i det man i 3 § vill utbyta ordet ungskog mot beteck- 

 ningen yngre skog, vilket skulle medföra, såsom h;ir uttryckligen har betonats, att skyd- 

 det skulle sträcka sig något högre upp :in hittills har varit fallet. Herr .Sederholm ansåg 

 också, att detta borde ske gradvis. Det är även min mening, att vi nu borde nöja oss 

 med de i detta avseende hittills gällande bestämmelserna, vilka varit tillfredsställande och 

 som jiven skogliga myndigheter, som hörts, ansett tillfyllest. Även ändring i detta hän- 

 seende bör ske med stöd av den stora skogsägande befolkningens opinion ; om härvid 

 skulle möta motstånd från en eller annan, som vill tillgodogöra sig en hastig vinning av 

 skogen, tror jag icke, att det kommer att betyda så mycket. Men i varje fall anser jag, 

 att man icke här bör taga ett steg, som kommer att ha den verkan, att det förtroende, 

 som hittills varit rådande gentemot skogsvårdsstyrelserna och skogsvärdslagarna, förbytes i 

 misstroende. För den skull har jag, herr talman, icke ansett mig kunna gå med på ett 

 utbytande av detta hävdvunna uttryck, som nu genom praxis blivit utformat och känt av 

 den stora allmänheten. Jag anser, som sagt, icke lämpligt, att detta uttryck utbytes mot 

 beteckningen yngre skog. 



Jag skal! nu icke närmare ingå på och utveckla detta, ty det har ju gjorts av flera 

 föregående talare, utan jag skall nöja mig med att uttala min anslutning till det yrkande, 

 som framställts av herr Johansson i Fredrikslund och som sammanfaller med min och herr 

 Johanssons i Kiilkebo reservation ifråga om 3 § under punkten B. \'ad punkten A beträf- 

 far, !-,kall jag be att få yrka bifall till densamma. 



Herr Norling: Herr greve och talman! Efter den långa debatt, som redan har ägt 

 rum, har jag ytterst litet att tillägga. De skäl, som kunna anföras för den ena eller andra 

 Ftåndpunkten i frågan, ha redan blivit av olika talare vältaligt utvecklade. Jag skall där- 

 för nöja mig med att i detta sammanhang i största korthet ange de skäl, som ha föranlett 

 mig att instämma i den av herr Linder m. fl. avgivna reservationen viil den nu före- 

 dragna punkten. 



Man misstar sig säkerligen icke, ifall man karaktäriserar situationen så, att det före- 

 liggande lagförslaget utgör ett bland de många intressanta och lärorika bevisen för den 

 privata äganderättens relativitet. Före år 1903 var ju den enskilda skogsägarens rätt att 

 fritt förfoga över sin skog och sin skogsmark icke begriinsad av några inskränkande lag- 

 bestämmelser. Han var med andra ord i full utsträckning ägare av sitt skogskapital. Men 

 genom 1903 års lagstiftning tilltvang sig samhället i själva verket en inteckning i hans 

 äganderätt. Innebörden av de besiinunelser, som ingå i denna la;/stiftning — bestämmel- 

 serna om rcproduktionsskyldighet vid avverkning av tkog. vilka bestiimmelser kunna sägas 

 utgiira det viisentligaste av den ifrågavarande lagens innehåll — ;ir njimligen helt enkelt, 



