268 X RIKSDAGEN 



att sainliJillct siig-jr ifran at sko5;säKar«jn, att han icke far iilUi.ga ocb ctrcr « get liehov 

 disponera hela sitt skogskapital. Han niäste nämligen alltid låta en grundplåt innestä till 

 s.-ikerställande av samhällets egen och kommande generationers rätt, och om han härvidlag 

 trotsar samhällets vilja och disponerar även denna grundplåt, exempelvis genom att av- 

 verka skogen på sådant sätt, att den naturliga föryngringen omöjliggöres, anser sig sam- 

 hället berättigat att av honom utkräva full kompensation för det intrång han har gjort på 

 ett område, dit hans äganderätt i själva verket icke anses sträcka sig. 



Så måningom har man emellertid haft anledning att överväga, huruvida samhället på 

 ett betryggande sätt tillgodoser framtidens rätt genom att enbart övervaka, att grund- 

 plåten icke röres. Erfarenheterna ha, icke minst under de senast gångna åren, under kris- 

 åren, med all önskad tydlighet ådagalagt, att det ingalunda räcker att skydda återväxten. 

 Man är nödsakad att sikta avsevärt längre med de samhälleliga skyddsåtgärderna, ty 

 annars kan den situationen inträda, att en eller annan generation av skogsägare praktiskt 

 taget icke har någon skog att tillgodogöra sig. Herr Lindhagen har i sin motion såsom 

 målet för en riktig skogsvärd här i landet angivit, att skogsmarken skall avkasta så 

 mycket som möjligt och att årligen ur detta skogskapital skall uttagas allenast vad som 

 kan anses motsvara den naturliga tillväxten eller med andra ord skogskapitalets normala 

 avkastning. Det kan väl näppeligen vara tvivel underkastat, att denna av herr Lind- 

 hagen i de anförda orden formulerade grundregel är den enda riktiga, den enda fullt håll- 

 bara, och det gäller nog att så småningom söka komma dithän, att man kan förverkliga 

 just denna regel. Det måste vara målet för skogspolitiken i vårt land. Samhället tillgodo- 

 ser icke fullt ut framtidens berättigade anspråk, förrän man kommit dithän, att endast 

 på sin höjd den normala avkastningen av skogskapitalet får uttagas. 



Det föreliggande lagförslaget betecknar utan tvivel ett ganska långt steg fram emot 

 detta mål. Men det är knappast sannolikt, att det kommer att föra oss tillräckligt långt 

 fram. Antagligen skall erfarenheten så småningom visa, att man icke utan att allvarligt 

 äventyra samhällsintresset kan tillåta den enskilde skogsägaren så stor rörelsefrihet som i 

 denna lag förutsattes. PLärom vet man dock ännu ingenting med bestämdhet. Den möj- 

 ligheten föreligger ju alltid, att vad som nu föreslås kan komma att visa sig vara fullt 

 tillräckligt för det avsedda syftemålets förverkligande. Just därför att denna möjlighet är 

 för handen, har jag för min del icke funnit det tillrådligt att nu gå längre än till de he- 

 stämmelser, som innefattas i detta lagförslag, och jag har därför inom utskottet anslutit 

 mig till dem som menat, att herr Lindhagens förslag om lagstadgad skyldighet att å vissa 

 skogskomplex av större omfattning införa rationell skogshushållning icke för närvarande 

 borde förverkligas. Men å andra sidan har jag ansett, att det icke ännu kan anses före- 

 ligga någon orsak att definitivt och från principiella utgångspunkter, sådana som åberopas 

 i utskottets motivering, avvisa detta förslag. Jag har därför, som kammaren finner, an- 

 slutit mig till den vid punkten A av herr Linder m. fl. avgivna reservationen, vari yrkas 

 skrivelse till Kungl. Maj:t med anhållan om förnyad utredning i syfte att införa rationell 

 skogshushållning å bland andra de skogar, som avses i herr Lindhagens motion. 



Jag ber nu, herr greve och talman, att med dessa få ord få yrki bifall till ifrågavarande 

 reservation. 



Herr von Sneidern: Herr talman, mina herrar! Den långa tid, som denna debatt 

 pågått, manar givetvis till den yttersta begränsning i vad var och en nu kan ha att säga. 

 Jag har emellertid deltagit i behandlingen av detta ärende inom utskottet under så gott 

 som hela tiden, men när den dag kom, då definitiva beslut skulle fattas, var jag nöd- 

 sakad att vara borta. Detta är orsaken till att mitt nanm ej synes i betänkandet och ej 

 heller vid någon av de avgivna reservationerna eller vid någon reservation, som jag möj- 

 ligen kunde varit hågad att för egen del foga vid betänkandet. Detta gör, att jag nu 

 måste yttra några ord, med den starka begränsning, som jag nyss antytt. 



Vad den nu föreliggande punkten beträffar, har jag icke anledning att yrka annat än 

 bifall till utskottets hemställan, som ju går ut på avslag å propositionen rörande kom- 

 munskogar. Det har av flera av de föregående talarna sagts, att orsaken till att denna 

 lag avvisats av utskottet varit den, att man inom utskottet varit av den uppfattningen, 

 att fideikommisskogar icke borde föras in under denna lags bestämmelser. Det må till en 

 viss del vara sant ; då vi ansågo, att fideikommisskogarna voro av rent enskild natur och 

 borde avskiljas från lagen, kommo vi till den uppfattningen, att det därefter icke återstod 

 så mycket av vad detta lagförslag omfattade, att det vore skäl att därför stifta en sär- 

 skild lag. För min del kunde det emellertid varit även en annan tankegång, som lett till 

 ett avslagsyrkande, ty vi hade ägt möjlighet att utsträcka lagens giltighet till en stor del 

 skogar, nämligen dem, som omfattades av den a\ herr Lindhagen framf()rda motionen 



