SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 269 



(ich som Kivit anledning till en rcsLTvatioii vid l)ftanl<an(lft, däri yrkas cii skrivelse lill 

 Kuiigl. Maj:t med anhållan, att Kungl. Maj:t måtte taga i övervägande möjligheten av 

 lagstiftningsåtgärder på detta vidsträckta, område. För min del ställer jag mig av prak- 

 tiska och även av principiella skiil emot en sådan utvidgning av skogslagstiftningen — 

 av praktiska skäl, därför att, såsom påvisats även från annat håll, härigenom skulle litggiis 

 synnerligen stora, omfattande och kostsamma uppgifter på de tjänstemän och andra, som 

 skulle hava att taga befattning med dessa hushällningsplaners upprättande — men även av 

 vissa principiella skäl, ty jag finner, att de regler, som kunna angivas för det uthållighets- 

 skogsbruk, som här anbefalles, iinnu icke äro så fest utformade, att det kan vara berättigat 

 att för den skull pålägga de större skogsägarna sådana restriktiva bestämmelser. 



Det har yttrats, att regler skulle utbildas för uthållighetsskogsbruk, och den föregående 

 talaren sade, att icke någon invändning kan göras mot den princip, som av herr Lind- 

 hagen framställts i hans motion, att skogsbruket bör ordnas så, att skogsmarken skall 

 avkasta så mycket som möjligt och att av avkastningen endast skall uttagas den årliga 

 tillväxten. Nej, det låter ju gott och väl och vore också riktigt, om det vore lätt att 

 tillämpa denna princip och om det endast gällde att få fram de forstliga synpunkterna 

 ifråga om kvantiteten o. s. v. Men det ;ir de ekonomiska synpunkterna, som här gripa 

 in och göra hela problemet så ytterligt vanskligt. När man skriver om denna fråga, 

 säger man, att med dettta uthållighetsskogsbruk vill man få fram en skogsskötsel, som ger 

 de högsta forstliga och de högsta ekonomiska resultaten. För mig finns det icke anled- 

 ning att söka vinna några forstliga resultat, om man icke samtidigt tillgodoser de ekono- 

 miska synpunkterna. Nu vet man, att vid upprättandet av dylika planer omfattande en så 

 lång tidrymd möta, jag tror, oöverstigliga svårigheter att kunna bedöma alla de faktorer, 

 som här måste tagas i beräkning. Det gäller att räkna med det ökade priset för virket, 

 -då det växer till större dimensioner, och med de räntesatser, som kunna komma att 

 tillämpas längre fram i tiden, och mycket annat. Det gäller att taga hänsyn till de kon- 

 junkturer, som kunna komma att råda för hela vårt lands skogsbruk. Hur skall man 

 kunna enas i sådana frågor, och hur skall man kunna komma till ett i varje fall national- 

 ekonomiskt riktigt resultat? Det tror jag kommer att möta stora eller kanske oöverstigliga 

 svårigheter. 



Med den osäkerhet, som sålunda råder på detta område, menar jag, att man icke kan 

 eller bör pålägga den enskilde skof,sägaren alt arbeta efter dylika regler, om vilkas natio- 

 nalekonomiska berättigande man icke kan vara fullt övertygad. Vore man det, kunde man 

 säga, att den enskilde skogsägaren måste låta sina enskilda ekonomiska intressen vika; 

 det kunde då vara hans skyldighet. Men då man icke kan med full säkerhet säga, att det 

 är nationalekonomiskt riktigt, och han för sin del kanske många gånger är i den sitvia- 

 tionen, att han fullt ut lika väl som den bestämmande myndigheten kan säga, vad som 

 är det rätta, får man låta honom sköta det på det sätt han anser för sin del klokast. 



Nu kommer ju till dessa allmänna skäl även den omständigheten, att de större skogs- 

 ägarna i genomsnitt torde sköta sin jord bättre — jag säger endast i genomsnitt, ty det 

 givs ju även många sorgliga undantag. 



Detta beträffande den nu föredragna punkten. Men debatten rör sig ju över ett vidare 

 fält, och jag skall även yttra några ord rörande den allmänna skogsvårdslag, som här 

 föreligger. " Den nr avsedd att ersätta två lagar, igo3 års återväxtlag och den provisoriska 

 lag, som under de närmast föregående åren alltjämt har förlängts. När jag började ar- 

 betet inom utskottet med denna fråga, var det min fulla avsikt att söka uppnå ett positivt 

 resultat, och jag har för min ringa del sökt bidraga därtill. De uppmjukningar av lagens 

 bestämmelser, som av utskottet föreslås, hava även fått mitt understöd. När jag .ser på 

 det slutliga resultatet, som här föreligger, kan jag emellerid icke undgå att finna, att åt- 

 skilliga delar av lagstiftningen dock äro av den beskaffenhet, att jag måste ställa mig 

 ganska tveksam till frågan, huruvida ett antagande av denna lag nu är nyttigt och nöd- 

 vjindigt. Granskar man förarbetena till lagförslaget finner man, att en ganska märk- 

 värdig sinnefändrii-.g har inträffat på ett håll. Det angives i ])ropositionen, och vi veta 

 det väl alla, att bakom lagförslaget ligger icke mindre än fyra olika förslag, det som upp- 

 rättades av skogslagstiftningskommittén, det förslag, som uppgjorts av kommitténs ord- 

 förande såsom reservant, det förslag, som på sin tid upprättades av en kommitté, tillsatt 

 av landets skogsvårdsstyrelser, och slutligen ett förslag upprättat av domänstyrelsen. Av 

 dessa fyra olika förslag" gick det försl-ag, som upprättades av skogsvård.sstyrelsernas om- 

 bud, längst ifråga om restriktiva best änunel ser. Det är kanske icke så underligt, att så 

 kan vara förhållandet — den som mycken makt är given vill ju gärna utöva densamma, 

 och skogsvärdsstyreh.ema lia oiuklijjen erhållit en inakl i \ärt l.iiid, som är synnerligen 



