270 X RIKSDAGEN 



stor och oinfattandf. Att missbruk icke h?. agt ruin i större omfattning an som jag väl 

 antar ha skett, kan man räkna skogsvärdsstyrelserna till stor ära. När nu emellertid en 

 proposition utarbetades, vilken i år förelades skogsvärdsstyrelserna, visade det sig, att 

 ställningen inom dessa numera helt förändrats. Där frånföU mar. nu 1919 års förslag och 

 framställde vittgående förslag till ändringar av den kungl. propositionen, alla gående i 

 vad man kan kalla uppmjukande riktning. Det är huvudsakligen med ledning av det för- 

 slag, som framfördes av skogsvårdsstyrelserna, som de ändringar äro vidtagna, vilka vi 

 finna av utskottet föreslås i den kungl. propositionen. Vid skogsvårdsstyrelsernas delege- 

 rades förhandlingar framgick det, att man inom denna krets alltmer har kommit till insikt 

 om att det icke är de restriktiva bestämmelsernas väg, som är den bästa kungsvägen för 

 att åstadkomma en god skogsvård i vårt land; det är på skogsvårdsstyrelsernas uppgift som 

 undervisande och vägledande, som huvudvikten bör läggas. I överensstämmelse med denna 

 uppfattning framlade skogsvårdsstyrelserna sitt förslag till omarbetning av lagförslaget, 

 därvid de följt dessa riktlinjer. 



Det gäller då att fråga sig, om de ändringar, som i propositionen äro vidtagna, äro till- 

 räckligt stora och om bakom skogsvårdsstyrelserna måhändi ej finnas andra element i 

 vårt samhälle, åt vilka vi i denna fråga få ägna en annan uppmärksamhet än som hittills 

 har skett. När man ser efter, vilka som ha yttrat sig över detta förslag och medarbetat 

 till dess slutliga utformande, är det en grupp av skogsägare, som jag för min del icke kan 

 finna representerad på ett sådant sätt, att jag tror, att tillräcklig uppmärksamhet blivit 

 ägnad dem. Här säges, att man väl kan gå med på ett visst förslag, ty skogsägarna själva 

 ha förklarat, att så långt kan man lugnt gå. Vilka skogsägare är det då, som stå bakom 

 detta skogsägarförbund? Jo, det är de större skogsägarna, men däremot saknar man, så 

 vitt jag kan förstå, något tydligt uttalande från de mindre skogsägarnas sida. Det är 

 emellertid från dem, som den kan vara i tillfälle att höra något, som har sin verksamhet 

 förlagd ute i landet i en ställning, som möjligen kan ge anledning till att åtskilliga av 

 dessa element vända sig dit med sina klagomål och önskemål. Jag vill ingalunda säga, att 

 alla dessa äro berättigade, men jag tror dock, att med den lag, som man nu står i bered- 

 skap att genomföra, åtgärder skulle komma att vidtagas, som på många håll kunde ge 

 anledning till berättigade klagomål bland de mindre skogsägarna. Under utskottsbehand- 

 lingen och även eljest har talats om det utomordentligt goda samarbete, som har ägt 

 rum mellan skogsvårdsstyrelserna och skogsägarna. Jag tror, att detta i huvudsak är 

 sant, men jag känner dock icke så få fall, då man, kanske på goda grunder, haft en 

 livlig längtan att komma ifrån en del bestämmelser, som dock ha känts alltför betungande, 

 och där man haft en stor fruktan för att i dessas ställe skulle komma bestämmelser, som 

 ännu mera skulle inskränka på rörelsefriheten. 



När nu denna lagstiftning skall ersätta den provisoriska lagstiftningen, finner man, 

 att den släpper efter någonting, som utan tvivel har varit till stort gagn under den tid, 

 som denna lag verkat — den släpper efter möjligheten rtt hålla efter vad man brukar 

 kalla skogsskövlare. När den provisoriska lagen upphör, finns icke mer den återhållande 

 kraft, som ligger i skogsvårdsstyrelsernas händer att verkligen förhindra dessa slakt- 

 ningar av större skogar, som nyligen kommit i nya ägares händer. Man släpper nu helt 

 och hållet denna synpunkt på frågan. Den har, säger man, varit en ren kristidsåtgärd, 

 och för ingenting är man så rädd som för en lagstiftning, som har kristidskaraktär. För 

 min del är jag alltid böjd att utan förutfattade meningar döma varje sak efter dess inne- 

 håll och icke efter dess namn eller den stämpel man sätter på densamma. För min del 

 skulle jag ansett det vara lyckligt, om i den lag, som nu föreligger, från den provisoriska 

 lagen h?de överförts något, som berett skogsvårdsstyrelserna möjlighet att på detta om- 

 råde ingripa på ett kraftigt sätt. Jag gjorde framställning därom i utskottet, men den 

 vann icke gehör. Endast ett par ledamöter följde mig. Men om mot all förmodan denna 

 lagstiftning skulle bliva föremål för förnyad prövning, anser jag för min del, att det 

 skulle vara önskvärt, att denna sida av saken ånyo kunde komma under övervägande. 



Jag nämnde, att vad som ger mig betänkligheter äro de bestämmelser rörande skogs- 

 vården, som komma att träffa den mindre skogsägaren. Det har sagts, att man väl kan 

 tänka sig, att skogsvårdsstyrelsen så kan handhava lagen, att den bereder möjlighet för 

 den, som kan vara i behov av att företaga en liingre gående avverkning av skogen än för 

 husbehov, att få göra detta. Ja, det vore önskvärt, att så kunde ske, men för min del 

 kan jag icke finna annat än att lagtexten ställer sig hindrande häremot. Annan av- 

 verkning än gallring och för husbehov, med en viss begränsning även i sistnämnda fall, 

 kan icke få ske ann.it än med skogsvårdsstyrelsens tillstånd, då avverkningen är avsedd 

 att ingå såsom led i en rationell skogshushållning eller eljest överensstämmer med en 



