SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 v271 



god skogsvård. Skogsagarens hela existens må vara hur förbunden som helst med m()j- 

 ligheten att få tillgodogöra sig något av den skog, som ännu icke uppnått den mogenhet, 

 som den forstliga sakkunskapen anser, att den bör komma till — han får hellre ga ifrån 

 gård och grund, än han får utnyttja denna sin egendom. Man säger, att man icke bör 

 ställa det så, att kon dör, medan gräset växer. H;ir har man utan tvivel föreslagit en 

 lagstiftning, som öppnar möjlighet till att skogsägaren drives från sin gård för att sko- 

 gen på densamma skall kunna växa till sådana dimensioner, att ett visst eventuellt natio- 

 nalekonomiskt intresse härigenom blir tillgodosett. För min del anser jag, att detta är 

 att gå för långt. Jag vill i varje fall påyrka, att en förnyad prövning göres av dessa 

 paragrafer och denna lag för att se, om man icke kan komma till en lösning, varigenom 

 dessa av mig påpekade olägenheter kunde undvikas. 



Det finns ytterligare en punkt, som jag vill något beröra. Vad man allmännast hör ute 

 på landet och bland de små jordbrukarna ;ir klagomålet över att de tvingas till kultur- 

 åtgärder, då enligt deras uppfattning återväxten skulle .ske synnerligen väl och bättre, 

 om den naturliga återväxten finge komma till sin rätt. De uttalanden, som gjorts av sak- 

 kunniga och inom utskottet, synas mig gå i den riktningen, att jag har anledning att an- 

 taga, att inom skogsvårdsstyrelserna själva den uppfattningen gör sig gällantle, att man 

 i största utsträckning bör lita till den naturliga åerväxten. Det skulle därför hava varit 

 önskvärt, att man till förhindrande av en annan tolkning, att man på enskilda st;illen möj- 

 ligen ginge en annan väg, något tydligare och mera markant i lagen understrukit detta 

 förhållande. 



Det yttrades av den förste ärade talaren, att huvudsaken i dag är att komma till ett 

 positivt resultat. Jag har, som jag sagt, tidigare varit av den meningen, men såsom 

 frågan nu ligger vågar jag icke för min del taga ansvaret av ett positivt beslut i dag, 

 och jag inser icke faran av ett kortare dröjsmål. 1903 års lag finns fortfarande. Den 

 provisoriska lagen upphör i år, om icke i all hast en proposition kastas in. För min del 

 ser jag emellertid icke, att del är omöjligt att så skall kunna ske. Om denna lag skulle 

 falla, torde det väl av alla inses som en nödvändighet, att den provisoriska lagen bibt*- 

 hålles, och under sådana omständigheter, då man icke har att vänta någon opposition, 

 torde en snabb behandling väl kunna åstadkommas. Jag kommer därför att ansluta mig 

 till det yrkande, som framställts om avslag på denna lag. Men med hänsyn till den stiill- 

 ning utskottet intager, och den åsikt, som jag antager omfattas av flertalet i denna kam- 

 mare, har jag icke några större förhoppningar om att det yrkandet skall bifallas, varför 

 jag möjligen kan bliva i tillfälle alt, då de senare paragraferna föredragas, yttra mig 

 angående de säryrkanden, som från olika håll framställts. Jag vill därför nu därom endast 

 yttra, att jag ansluter mig till sådana yrkanden, som innebära uppmjukningar av lagen. 



Jag yrkar nu bifall till utskottes hemställan i punkt A. 



Herr Pers: Det är naturligtvis stora vanskligheter förbundna med att man ger skogs- 

 vårdsstyrelserna en ökad befogenhet och ett ökat verksamhetsområde, och jag får be- 

 känna, att jag i mycket delar den föregående talarens betänkligheter mot lagförslaget, 

 sådant som det framlagts av utskottet. Jag vill säga, att om också den svenska skogen 

 är av en stor betydelse och utgör ett värdefullt kapital för vårt folk, så är skogs- 

 ägarens, framför allt den svenske bondens, intresse för skogen också en mycket värdefull 

 tillgång. Det ligger en viss fara däri, att när man ökar skogsvårdsstyrtbernas befogen- 

 het, kan det leda till att förhållandet mellan skogsägarna och skogsvårdsstyrelserna för- 

 sämras och att skogsägarnas intresse kommer att taga skada kv att utvecklingen går i 

 en sådaxi riktning. 



Jag tror, att man i stcrt sett måste erkänna, att den svenske bonden, den svenske skogs- 

 ägaren, i allmänhet är rädd om skogen, och att det finns en stor kärlek till skogen hos 

 våii bondebefolkning. Det yttrar sig på många sätt, och det är t. o. m. så, att man på 

 sina håll finner, att skogen sparas i alltför stor utsträckning. Insikten om skogsväxtens, 

 skogsproduktionens villkor, har ännu icke kommit så långt, som den bör komma. Men den 

 har under de sista årtiondena växt och utvecklat sig på ett glädjande sätt, tack vare den 

 verksamhet, som skogsvårdsstyrelserna hava utövat. 



När jag likväl icke kommer till samma slut som den föregående talaren, torde det 

 bero på att man i den trakt av b.ndet, som jag närmast känner, icke har anledning att i 

 samma utsträckning tillgripa skog.skapitalet, som man kanhända har i landets mellersta 

 och södra delar. Man kan, tror jag, vara nöjd med att behålla ungskogen och att ifråga 

 om den yngre .skogen rätta sig efter de anvisningar, som skogsvårdsstyrelsen kan giva. 

 Jag är icke säker på att den allmänna uppfattningen går i den riktningen, att man 



