272 X RIKSDAGEN 



l)or(lc sl;ii)])a lös dcii cnskihks iivvcrkning anda netl till unj;sk(>Kfn, vilkLt kanhända pä 

 sina häll skulle tolkas så, om om det endast vore plantskogen man behövde ha kvar. 



Emellertid hnr, efter vad jag kunnat finna, utskottets ändringar gått ut på att. som det 

 här sagts förut, uppmjuka lagen och borttaga de svåraste stötestenarna i Kungl. Maj:ts 

 förslag. Utskottet har borttagit kriminaliseringen, som efter min övertygelse skulle hava 

 varit tillräcklig att stjälpa hela lagförslaget. Denna kriminalisering av en avverkning, som 

 skedde i god tro, skulle hava medfört den risken, att den allmänna uppfattningen riktat 

 sig emot ht'la lagen på ett för lagen och dess tillämpning ödesdigert sätt, men den har 

 som sagt borttagits. Lagens skydd för den yngre skogen är ju dock icke undantagslöst 

 och ovillkorligt, utan man får i den yngre skogen avverka genom gallring, man får av- 

 verka till husbehov, och i fall man vidtar anordningar för plantering och en verksam 

 produktion, kan man få avverka den yngre skogen i ännu vidare utsträckning. Jag tror 

 sålunda, att lagen med den bearbetning, som den fått av utskottet, i huvudsak bör kunna 

 antagas. 



På ett par punkter har jag dock icke kunnat ansluta mig utan har antecknat mig som 

 reservant, och jag skall be att i några korta ord få utveckla mina synpunkter på dessa 

 frågor. I 6 § har man föreslagit, att skogsägare skall kunna påkalla syn med yttrande 

 av skogsvårdsstyrelsen om hur en avverkning skall äga rum, och den avverkning, som 

 sker i enlighet med detta yttrande, skall anses laglig på ett särskilt sätt. Jag har reagerat 

 mot detta, och jag gör det alltjämt, ehuru jag icke kunnr.t få något medhåll i detta av- 

 seende. Detta är en anordning till förmån för den framsynte, som vill vidtaga en åtgärd 

 för att skydda sig för skcgsvårdsstyrelsens eventuella efterräkningar. Men jag anser, att 

 lagen bör vara lika för alla och att skogsvårdsstyrelsernas verksamhet icke skall störas 

 av att någon kan åberopa ett yttrande och få en viss förmånsställning genom att han på 

 förhand vidtagit en formalitet, som andra icke kommit sig för med att göra. Ett muntligt 

 yttrande av skogsvårdsstyrelsens tjänstemän, en i annan form given anvisning från deras 

 sida, bör vara likställd med denna formella syn och detta formella yttrande. Det ligger i 

 detta stadgande en frestelse för skogsvårdsstyrelserna att vid en misslyckad åtei-växt be- 

 handla den, som påkallat dylik syn, annorlunda, än grannen bredvid, som kanske på all- 

 deles samma sätt misslyckats. Detta är en oformlighet, som jag icke har kunnat låta gå 

 oanmärkt förbi. 



Vidare hava vi betesfrågan, som i västra och norra provinserna är av betydelse. Enligt 

 utskottets lo § skulle kulturers förstöring genom bete likställas med olycka genom brand 

 eller annan olyckshändelse, och ovillkorlig skyldighet till reproduktion skulle föreligga. Nu 

 veta vi emellertid, att i Dalarna och Norrland de till gemensamt mulbete upplåtna skogs- 

 markerna äro ganska vidsträckta, och skogsägarna kunna utsättas för att kulturer eller 

 återväxt år för år spolieras genom betesdjuren, vilket .skulle åsamka skogsägarna en be- 

 tydande tunga. Jag vill fästa uppmärksamheten på att reservanten i skogslagstiftnings- 

 kommittén, herr Husberg, mycket energiskt har uttalat sig emot ett sådant åläggande för 

 skogsägarna, och jag skall be att få anföra några rader av vad han yttrat: »Väl må man 

 erkänna önskvärdheten därav, att skogsbetningen varder inskränkt. Jag tror dock icke 

 det vara billigt att tillägga skogsintresset en så ovillkorlig och allmännelig prevalens, 

 som den anförda grundsatsen synes mig innebära. A många orter är nog rätten till skogs- 

 bete alltjämt för jordägaren verkligen behövlig. Att erkänna tillvaron av en på verkligt 

 behov grundad betesrätt men på samma gång därmed förbinda skyldighet att bota och 

 avhjälpa sådan skada, soiii om rättigheten över huvud skall utövas, rimligtvis icke kan 

 undvikas, förefaller mig icke rättmätigt.» Jag tror, att om lagen bibehåller detta stad- 

 gande oförändrat, kommer det att vålla befolkningen mycken olägenhet, och därför har 

 jag reserverat mig. 



I fråga om den nu föreliggande punkten A har jag anslutit mig till utskottets förslag. 

 Jag har gjort det huvudsakligen på de grunder, som anförts av herr von Sneidern. Den 

 enskilde skogsägaren behöver en viss rörelsefrihet — det är otvivelaktigt — men samma 

 rörelsefrihet kan också en kommun behöva. Jag tror, att det gjorde ett ganska starkt in- 

 tryck i utskottet, när det påpekades, att sådana kommunskogar, som t. ex. tillhöra en 

 fattiggård eller en annan kommunens inrättning, skulle beläggas med tvång att hava en 

 uthållighetsplan för skogsbruket. Utskottets ledamöter funno därför, att detta icke kunde 

 vara tjänligt. Jag är övertygad om att det skydd för den växande unga skogen, som 

 lagen nu ger, rir tillräckligt, och konmiunerna böra både för smärre skogar och större 

 skogsområden tillför.säkras rätt att .illtefler föreliggande omständigheter disponera vad 

 som kan hämtas av skogen. 



H;ir kommer jag så nära her Lindhagens motion, att jag kan s;'iga några ord även om 



