SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 273 



den. Herr LindluiKeii kominer K'velvis ;itl i det yttrande, som han val änmar hilla i denna 

 fråga, att åberopa, hurusom man lör nåsot årtionde sedan hår i rikdagen var ense om att 

 ställa de stora bolagens och fideikonnnissens skogar under en skärpt tillsyn av det all- 

 männa. Men under tiden har åtskilligt inträffat, bom gör, att den saken icke nu kan ses på 

 samma sätt. Sedan den tiden hava vi fått våra skogslagar, och vi få den lag, vi nu hava 

 för händer här. Därigenom skyddar man de ursprungliga villkoren för fortsatt skog.s- 

 produktion. Detta innebär en väsentlig förändring gentemot de tidigare förhållandena. 

 Man kan icke nu skövla skogen, så att marken blir bar. Vidare torde man kunna såga, 

 att liksom den enskilde i allmänhet behöver en viss rörelsefrihet, kan naturligtvis även 

 den större skogsägaren behöva en sådan rörelsefrihet. Det ligger en tendens i herr Lind- 

 hagens uppfattning, som delas av åtskilliga andra och som har fått sitt uttryck i reser- 

 vationen på denna punkt, nämligen till att skogen bör skyddas och liksom bliva något 

 helt och hållet för sig och att människorna skulle bliva räntetagare av skogens avkast- 

 ning. Det finns en sådan tendens ifråga om de stora skogarna, och det finns även en 

 tendens att driva det därhän, att den mindre skogsägaren blir en sådan rilntetagare. Men 

 jag erinrar om. vad jag sade förut. Det räcker icke med att skydda skogen, utan man 

 måste också skydda människorna, som leva av vad skogen ger. Det ligger ett kapital och 

 ett värde i det arbete, den företagsamhet, den kombinationsförmåga, som människorna 

 kunna utveckla för att betjäna sig av .skogen och utnyttja dess alster och dess gåvor. Om 

 man regelbinder detta för hårt, så förtvinar denna arbetslust, denna kombinationsför- 

 måga, denna anpassning efter olika omständigheter. Den måste hava sitt rum bredvid 

 skogsskyddet för den lille skogsägaren lika väl som för den store skogsägaren. 



Herr talman! Jag yrkar bifall till utskottets hemslidlan i punkt A. 



Herr Lindhagen: Mången hade trott, att det nu efter en så lång väntan — år 1911 

 avbrötos nämligen alla initiativ från riksdagens och folkets sida i skogsvårdsfrågan för 

 att avvakta en långvarig, företrädesvis av jurister sammansatt skogslagstiftningskomniittés 

 arbete på detta område — skulle bliva en avsevärd framryckning ifråga om den enskilda 

 skogsvården eller att åtminstone någonting av det som man förut varit angelägen om i 

 detta avseende skulle komma till .synes i det slutliga lagstiftningsförslaget. Och det är 

 icke värt att streta emot detta, ty i vårt land kommer det förr eller senare alt bliva pä 

 samma sätt som i många andra av Europas kontinentala länder, nämligen att man icke 

 nöjer sig med återväxtl-agar, utan man går fram till att även den enskilda skogshushåll- 

 ningen i stort sett bör vara grundad på en rationell skogsvård, som skyddar skogskapitalet, 

 likaväl som den allmänna skogsvården. Vi hava ju redan förut en sådan rationell skogs- 

 vård påbjuden genom lag för lappmarksskogarna och skogarna å en del hemman, spridda 

 här och där i det övriga Norrland, för skogarna på Gottland och Öland samt de skogar, 

 som erfordras till skydd mot flygsandsfält och fjällgränsens nedgående. Det är således 

 endast en fortsättning på den vägen, som nu här är ifråga. Det må vara förlåtligt, om 

 jag, som i andra kammaren fem olika år fått motioner bifallna, vilka syftat till att de 

 åtgärder skulle vidtagas för att bolagsskogar och skogar med större omfattning .skulle 

 underkastas uthållighetsbruk, då jag nu icke upptäcker ett spår härav ens i den kungl. 

 propositionen, väcker en motion för att åtminstone rädda min själ. 



Detta är för övrigt intet godtyckligt påfund av en motionär, utan det ligger i sakens 

 natur. Redan på mitten av 1800-talet siade professor Agardh i Lund om en sådan nöd- 

 vändighet. Chefen för skogsinstitutet Holmertz sade 1894 i ett då framlagt förslag till 

 lösande av den norrländska skogsfrågan, att ett uthålligt skogsbruk på enskilda skogar 

 av större omfattning vore en nödvändighet. Den stora skogskommittén av 1899, som 

 bestod av herrar F. von Essen, Hugo Tamni, Bernhard Martiii, A. Asker, C. M. Sjögreen, 

 Chr. Rappe och Olof Jonsson i Hof, började ett viserligen försiktigt men dock bestämt 

 framryckande på den vägen, i det de ville införa en viss kontroll på skogar, tillhörande 

 större skogsägare, varvid de fastställde gränserna till 3,000 hektar för norrländska länen 

 och 1,500 hektar för de övriga länen. Även den nuvarande chefen för domänstyrelsen, 

 Fredenberg, uttalar i ett yttrande till norrlandskommittén, att det var nödvändigt, att 

 skogar av större omfattning underkasades uthållighetsbruk. Tre reservanter i norrlands- 

 kommittén hava framhållit detsamma. Värmlandsundersökningen har gjort framställning 

 därom, och slutligen har också jordkommissionea gjort ett sådant uttalande. Det är icke, 

 som den siste talaren sade, att dylika framställningar skulle tendera till att endast vårda 

 skogarna, varemot han framhöll, att man också måste vårda sig om människorna. Det är 

 framför allt just för att värda sig om människorna, för vilka dessa skogar äro till, som 

 förslagen frainkonniiil , ilc iii;inniski)r näiidigen, som .-'.rbfla i imlnslriiii, m ishefolkningen, 



