274 X RIKSDAGEN 



som behöver skogsförtjänster, landet, som behöver niiringarnas uppblomstring i högsta 

 mått, och vi allesammans för övrigt. 



Även i riksdagen har frågan som sagt förekommit. 1903 års riksdag, som hade att be- 

 handla den proposition, som framsprang ur 1899 års stora skogsvårdskommittés förslag, 

 upptog icke alls denna fråga, utan tog ett visst försiktigt avstånd från kommitténs upp- 

 slag härvidlag. Det väcktes då emellertid en motion, som också avstyrktes av det sär- 

 skilda utskottet, ehuru under uttalande att det naturligtvis vore ett önskemål att någon 

 gång komma dit. Det avgavs reservation av tre utskottsledamöter, nämligen herrar K. 

 Staaff, Henricson och A. Wiklund, till förmån för den av mig då väckta motionen, och 

 denna reservation blev utan votering bifallen av andra kammaren. Därpå återkom mo- 

 tionen 1907, 1908, 1909 och 1910, alla gånger bifallen av andra kammaren men avslagen 

 av första kannnaren. Sedan blev, som sagt, all vidare strävan avklippt genom tillsättandet 

 av skogslagstiftningkommittén år 191 1, som då upptog även denna fråga till behandling. 

 För min del ingick jag nämligen i denna sak med en petition till Kungl. Maj:t, och denna 

 remitterades till kommittén, som yttrade åtskilligt i sitt betänkande i anledning av den 

 remitterade petitionen. Kommittén framhåller då först, att detta projekt måste verka 

 lockande, och kommittén går ut ifrån, att om man föreskrev uthållighetsbruk i fråga om 

 skogar med en areal av 500 hektar eller därutöver, skulle därigenom icke mindre än om- 

 kring 42 % av den i enskild hand varande skogsarealen och 54 % av rikets hela skogs- 

 areal komma under ett rationellt och uthålligt skogsbruk. Emellertid avstyrkte kommittén 

 detta förslag på ungefär samma grunder, som anförts under debatten här i dag, varför 

 jag icke behöver upprepa dem. 



Så komma vi då till den i år framlagda kungl. propositionen, och man finner, att frå- 

 gan där icke ens blivit diskuterad. Det är svårt att veta anledningen härtill. Det antyddes 

 av herr Hellström under debatten om propositionen rörande omorganisation i demokratisk 

 riktning av hushållningssällskapen, att det förslag, som väckts, att även lantarbetare skulle 

 få komma in i hushållningssällskapen, hade kompromissats bort vid något privat samman- 

 träde uppe i departementet mellan några tillkallade kompromissarier och det är ju möj- 

 ligt, att man också här vid något sammanträde kompromissat bort även denna stora 

 fråga, som verkligen för närvarande är den största skogsfrågan. Vad vet jag? Proposi- 

 tionen tiger. 



Jag har även hört uppgivas av herr Ingeström, en av reservanterna, att såväl en dele- 

 gation från värmländska hushållningssällskapet som en annan delegation från Värmlands 

 landsting helt nyligen hava gjort framställningar om nödvändigheten av en sådan här lag- 

 stiftning, särskilt för de större skogarna. 



Nu gör man först den invändningen — det är också skogslagstiftningskommitténs hu- 

 vudinvändning, och den har också framkommit under denna debatt — att här måste krävas 

 likhet inför lagen, och att det finns ingen anledning att ställa de större skogsägarna under 

 strängare kontroll än de mindre. Det skulle verka förhatligt att så där uppdela folket i 

 olika grupper. Ja, det är det vanliga likhetsbegreppet ovanifrån. Från det hållet söker 

 man alltid att på formella grunder sätta likhetstecken mellan saker, som reellt äro mycket 

 olika och ofantligt skilda åt. Så vitt jag förstår, är det, såsom också framhölls av norr- 

 landskommittén och många andra vederbörande, synnerligen olämpligt att sätta ett sådant 

 likhetstecken. Man måste förstå, att med en liten skogsägare, som använder skogen i 

 första haind till husbehov för jordbruket och därutöver vant sig att se den som en sista 

 utväg för täckande av oförutsedda kontanta utgifter, måste man vara mycket varlig. Den 

 store skogsägaren däremot, som använder skogen huvudsakligen för industriellt ändamål 

 och för att sälja densamma, är förpliktad genom sin rikedom på skog att underkasta 

 sig skyldigheten att i det allmännas intresse sköta sin skog, så att icke dess avkastning 

 för land och folk och således även för honom själv äventyras, ifall han icke vill sköta 

 sin skog rationellt. Om man nu förkastar denna princip, att man här måste gå gradvis 

 fram med lika lagstiftning alltjämt för stora och små skogsägare, så uppstår på detta sätt 

 en stor äventyrlighet för de små skogsägarna, ty det är alldeles givet, att kravet på skogs- 

 skötsel kommer så småningom allt mer och mer att skärpas, och om då de små skogs- 

 ägarna alltid måste följa med de stora skogsägarna, komma de små kanske att bli obehö- 

 rigt betungade i en tid, då de icke äro mogna därför, och då kanske ej heller deras 

 ekonomi ;ir tillräckligt ordnad. Men det bekymrar icke de stora skogsägarna, som hava 

 rätt mycken makt både i regering och riksdag. Detta äventyr kommer alltid att vila över 

 den lille skogsägaren, om man icke vill göra denna skillnad mellan saker, som i grunden 

 äro så olika. 



Man får h;ir också laga hänsyn till befolkningen i crter, som är beroende av skogs- 



