SK()GSVÅR1)SLA(}ARNAS ANTA(;ANDK 26 MAJ 1923 x 275 



körslor och skogstj;instfr. Man talar ofta så mycket om, att detta är en så viktig sak för 

 befolkningen, och därför böra bolagen få förvärva sä mycken skog som möjligt. Men då 

 man kommer in på detta omiåde, vill man icke lika giirna tillvarataga befolkningens in- 

 tressen utan låter det gå till på det siitt, som det så månjfti gånger skett på olika orter i 

 vårt land, att sådana stora skogar kalavverkas. Sedan finns det på långa tider icke någon 

 sådan utkomst för ortsbefolkningen. 



Förlåt, herr talman, men vid talmansbordet talas det så högt, att jag icke hör, vad jag 

 själv siiger. Kammaren må ju gärna understundom stimma, men — — 



Så säger man också, att de stora skogsiigarna sköta sig bättre, och därför är det så 

 mycket större skäl att befria dem från en skarpare skogskontroll. Skogslagstiftningskom- 

 mittén drager t. o. m. ut den konsekvensen, att skall dtt vara någon skillnad, så skulle 

 man lägga en strängare kontroll på den lilla skogsägaren. D;ir ser man, huru det juri- 

 diska, det doktrinära, från mänsklig hänsyn tämligen befriade åskådningssättet behärskat 

 också skogslagstiftningskommittén, vilken, som jag sagt, huvudsakligen bestått av jurister 

 från de stora städerna. Om skogsägarna sköta sin skog bra, så är det ingen fara för dem, 

 om en viss kontroll utövas. De komma icke att bliva lidande på denna bestäininelse, 

 medan det däremot ;ir förhållandet med sådana skogsägare, som sköta sin skog dåligt och 

 lOtalavverka den för en hastig ekonomisk vinst av flera anledningar. Det finns även skogs- 

 ägare, som köpt sina skogar till ett oskäligt pris, vilka anse sig tvungna att totalavverka 

 skogen för att hastigt kunna skaffa sig kontanter. Dessa personer behöva i hög grad någon 

 kontroll på sig, och därpå har erfarenheten givit slående exempel. 



Det har ock talats om, att man icke bör binda rörelsefriheten, och det har verkligen 

 sagts många vackra saker om denna så kallade rörelsefrihet, liksom att man icke heller 

 genom att anställa flera tjänstemän hos det allmänna skulle betunga oss med en ökad 

 budget, eller införa en ökad byråkratisk tillsyn på detta område, vilket icke vore önsk- 

 vjirt. Nu vill jag säga, och det framhålles också i motionen, att dessa större skogsägare 

 skulle genom lagen visserligen anses skyldiga att iigna en rationell skogsvård åt sina 

 skogar, men det bör överlämnas åt dem själva att inrätta sin skogsvård efter en hushåll- 

 ning.splan, vilken de själva böra upprätta efter sin närings beskaffenhet och dess behov. 

 Dessa planer insändas sedan till skogsvärdsstyrelserna, som icke skola taga någon strängare 

 befattning med dem än att se till, att de icke äro alldeles på tok och strida mot rationell 

 skogsvård. Man skulle för övrigt icke gå omkring och kontrollera här och var, lika litet 

 som 1903 års skogsvårdslag föranlett detta. Man vet nämligen, att på vederbörande skogs- 

 ägare vilar en sådan skyldighet, och skogsägarna hava ju själva förklarat: :>Så tänka vi 

 sköta skogen», och göra de det, har man ansett, att det är i det stora hela bra. Men kom- 

 mer sedan någon anmälan, eller om det eljest blir uppenbart, att en skogsägare frångår 

 helt och hållet denna skyldighet på ett fullt tydligt sätt, då ingriper styrelsen och tager ett 

 så kallat stickprov. Det är det hela. Del är en ofantlig vinning i alla fall, att lagen 

 fastslår en sådan princip, ty då har man möjlighet i flagranta fall ingripa. Någon större 

 kontrollapparat än den, vilken redan nu skall finnas genom 1903 års författning, behöver 

 såhmda icke heller anordas till följd av detta förslag. 



Slutligen har ju skogslagstiftningskommittén framkommit med en hel del formella er- 

 inringar om svårigheterna att arrangera det hela, och det är ju visst, att här i världen 

 iir allting svårt. Men det gäller om detta som på så många andra områden, att där det 

 finns en god vilja, där finns det också en framkomlig väg. Jag var icke inne, då herr 

 Nothin yttrade sig just om den punkten. Jag jnåste nämligen gå ut, men jag hörde början 

 och slutet av hans anförande. Det har emellertid sagts mig, att han yttrade någonting 

 om, att det icke var möjligt för närvarande att tillämpa en sådan här lagstiftning, därför 

 att om det frånsåldes eller tillades ett skogsområde, som ändrade arealen, skulle det bliva 

 krångligt. Den kungl. propositionen resonerar ju icke alls om hela den här saken, och 

 jag kan icke tro, att det var herrarnas egentliga anledning att avvisa den, utan det var 

 väl också så, att det låg så mycket på herrarnas skiddror, att ni icke kunde taga upp 

 denna fråga till behandling, och ingen fäste väl eder ui)pm;irksamhet diirpå. Jag vill i det 

 avseendet icke rikta något särskilt klander, men jag vill hoppas, att det sista skiilet icke 

 var det, som så stjiilpte hela denna .stora sak, att den icke ens förtjiinade ett omnämnande 

 i den kungl. propositionen. Den stora skogslagstiftningskommittén — liksom kunnigt 

 skogsfolk — ansåg, att det gick för sig att urskilja sådana här områden. Och det går nog 

 för sig, om man vill. 



Nu har h;ir särskilt behandlats frågan om fideikommisskogarna. Herr Borell, som nyss 

 talade här, sade, att det förhållandet, att dessa fideikommisskogar icke voro inrättningar 

 med offentlig rättslig karaktär, ulan hade pri valekonoiiiisk sliillning, avklippte varje 



