276 X RIKSDAGEN 



fordran på deras ställande under en särskild kontroll. Detta överensstämmer också full- 

 ständigt med de grundsatser, som framställts av skogslagstiftningskommittén. Då den 

 nämligen skulle skilja de stiftelser, som skulle underkastas rationell skogsvård, och dem, 

 som icke skulle underkastas dylik, sade kommittén, »att om verksamheten är sådan, att den 

 äger rum i något allmänt intresse, torde därav följa både en rätt och en plikt för det all- 

 männa att tillse, det berörda förutsättning för verksamhetens jämnhet och säkerhet upp- 

 rätthålles^, och tillade, att den skulle icke äga tillämpning på andra stiftelser än sådana, 

 som kunde sägas »vara av vikt för det allmänna». Således sade kommittén, att om »en 

 korporation eller stiftelse har ett enbart enskilda intressen tjänande syfte, så kan den 

 visserligen även då önskvärda planmässigheten i skogsvården icke från det allmännas sida 

 påfordras». 



Här möta vi igen denna ständigt återkommande kamp mot juridiken. Den skiljer mel- 

 lan om en skog tjänar allmänt eller 'enskilt intresse. Om den har allmänt intresse, bör 

 den skötas bra, men har den enskilt intresse, så kan den skötas hur som helst. Vad är det 

 för ett resonemang? Det strider ju också mot alla våra andra skogslagar såväl de redan 

 antagna som dem vi nu gå att antaga. Då man alltså har underkänt denna juridiska prin- 

 cip, faller ju också hela detta resonemang. Det var icke heller det, som låg till grund för 

 riksdagens beslut att 4 gånger begära särskild skogsvård för fideikommissen, utan det 

 var först och främst att dessa fideikommisskogar ägdes icke av befattningshavare utan av 

 generationer av fideikommissarier, och att det därför icke borde vara tillåtet för en till- 

 fällig innehavare att förstöra skogens värde för de blivande innehavarna. Det andra 

 skälet för riksdagen var, att dessa fideikommisskogar särdeles ofta utgöra den enda skogen 

 i en skoglös trakt, och att det således var av vikt för hela befolkningen, att man upp- 

 rätthöll fideikommisskogarnas kapital. Man påpekade dessutom särskilt, att det visade 

 sig i synnerhet vid fardagsår, då en avgående fideikommissaries familj skulle avträda ett 

 fideikommiss till en annan gren av familjen, att man begagnade fardagsåret till total- 

 avverkning eller skövling av skogen för att på det sättet skaffa sig så mycken valuta som 

 möjligt ur skogen, innan man drog bort från denna stora härlighet och överlämnade den 

 till en annan gren av släkten. Sålunda finns det icke något som helst skäl för de av herr 

 Borell och skogslagstiftningskommittén framförda synpunkterna om en juridisk fiktion, 

 att skogar, som ägas av stiftelser med enbart enskilda intressen tjänande syften, icke 

 kunna vara föremål för en allmän omvårdnad. Det var riksdagarna 1903, 1906, 1907 och 

 1914, som avläto en sådan skrivelse. 



Nu har det skyllts på jordkommissionen för att man icke har bibehållit Kungl. Maj:ts 

 förslag i denna sak. Jordkommis?ionen har emellertid till uppgift att framlägga förslag 

 om avlösning av fideikommissen men icke om skogsvården eller jordbrukets vård på fidei- 

 kommissen. Det kan således icke komma ifråga, att jordkommissionen skulle sysselsätta 

 sig med den saken. 



Emellertid har det även i den kungl. propositionen ansetts hava betydelse, att man har 

 hänvisat till, att jordkommissionen sysselsätter sig med fideikommissen. Men det står i 

 propositionen, att enligt vad som inhämtats kommer det att dröja en avevärd lång tid, 

 innan ett sådant principuttalande kan avgivas. Vilken som i jordkommissionen lämnat 

 det beskedet, vet jag icke alls; principuttalandet avläts i mars i år. Men det spelar som 

 sagt i denna angelägenhet ingen roll, om det kommer fort eller tidigt. 



Det finnes således alldeles särskilda skäl att se upp med fideikommisskogarna. Varför 

 riksdagen nu liksom i så många andra frågor vänt fullkomligt om, det förstår jag icke, 

 men det är väl tidens kynne, en nedgående rörelse, ett glidande utför det sluttande planet, 

 tills man kommer till botten och får börja kravla sig upp igen, såsom Sisyfusstenen alltid 

 fått göra under historiens olika skeden. Men det kan däremot mycket väl dröja länge, in- 

 nan en sådan lagstiftning blir antagen som avlöser fideikommissen. Vare sig det dröjer 

 längre eilcr kortare tid, så är den kortare tiden dock tillräckligt lång, för att det må 

 vara skäl att under denna tid skydda fideikommisskogarna på sätt fyra riksdagar under 

 detta århundrade ha begärt, men det vill kammaren alls icke vara med om. Bort det ! 



Vad nu angår propositionen om kommunskogar med mera, däri även bestämmelse om 

 fideikommisskogars vård är inryckt, har jag ifrågasatt, att även det av mig väckta för- 

 slaget skulle såsom ett femte monient kunna däri inryckas. Nu har det ju varit svårt att 

 finna sig till rätta i detta utskottsbetänkande. Talmannen har också bemödat sig att skaffa 

 mig en hemort, som finnes icke under punkten A, ty där talas icke alls oiii herr Lind- 

 hagens motion utan bara om det kungliga förslaget, men reservanterna ha reserverat sig 

 till förmån för motionen under punkt A. Någon annan hemort har jag emellertid icke 

 heller beretts, och herr talmannen har därför benäget tillätil mig alt skaffa mig en bostad 



