316 X K. E. KALLIN 



dighet i förslaget blivit bestämd, icke kunna anses tillfredsställande. Det är 

 framför allt härutinnan, som de uppkomna betänkligheterna gjort sig gällande. 



Enligt förslaget skulle, såsom förut angivits, avverkning i den omfattnings 

 att särskilda åtgärder erfordras för återväxtens betryggande, få medgivas, så 

 snart sådana åtgärder kunde företagas utan oskälig kostnad. Den kostnad, 

 som sålunda icke ansåges oskälig, skulle markägaren vidkännas. Det framgår 

 emellertid icke klart, huru denna skälighet eller oskälighet skall bedömas, om 

 det bör ske ur biologisk synpunkt eller med hänsyn till det skogliga resultatet 

 av åtgärderna eller ur ekonomisk synpunkt med hänsyn till det för mark- 

 ägaren uppkommande utbytet därav. Emellertid äro förhållandena inom skydds- 

 skogsområdet sådana, att, såsom domänstyrelsen framhållit, skogshushållningen 

 därstädes i rätt stor utsträckning kan sägas icke vara en ekonomisk hantering. 

 Dessa skogars uppgift är, sedan de inordnats under en särskild lag, och en- 

 ligt själva förutsättningen för denna, att genom sitt i viss mån orubbade fort- 

 bestånd möjliggöra, att en trädvegetation över huvud kan förekomma här, 

 en uppgift således, som sträcker sig vida utöver att enbart vara en inkomst- 

 källa för ägaren. Sett mot denna bakgrund framstår det som ett nödvändigt 

 krav, att markägaren säkerställes mot för stora anspråk på en hans reproduk- 

 tionsskyldighet. Härutinnan kan förslagets bestämmelser icke anses innebära 

 tillräcklig trygghet, utan skulle det kunna befaras, att vid en tillämpning utav 

 dem markägaren kunde få bära en alltför stor tunga». 



Utskottets betänkligheter hava stort fog för sig. 



Av vad tidigare anförts har emellertid framgått, att såväl skogslagstiftnings- 

 kommittén, som domänstyrelsen, departementschefen och riksdagens särskilda 

 utskott för skogslagarnas behandling funnit det vara av vikt, att vid avverk- 

 ning inom skyddsskogsområdet åtgärder vidtoges för underlättande av för- 

 yngringen, en uppfattning, som jämväl Norrlands Skogsvårdsförbund hävdar i 

 underdånig skrivelse av den 30 september 1920. Stödjande mig på mång- 

 årig erfarenhet om skogarna i fråga, vill jag biträda denna uppfattning. 



Under hänvisning till det förhållandet, att ifrågavarande skogsområde avsattes 

 för att gynna ett speciellt allniä7it ijiti-esse^ nämligen skydd mot skogsgränsens 

 nedgående och fjällhedens utbredning, måste den principen fastslås, att vid 

 avverkning inom dessa trakter, det är av särskilt stor vikt att ny skog upp- 

 drages i den avverkades ställe. Dessa skogars egenskap av skyddsnatur mo- 

 tiverar, att vanliga privatekonomiska synpunkter ej få vara avgörande vid be- 

 stämmande av de åtgärder för återväxtens befrämjande, som kunna erfordras. 

 Man måste under sådana förhållanden fastslå, att det är oriktigt av det all- 

 männa att lägga reprodiiktionsplikt på den enskilde markägaren^ utan att därvid 

 åtminstone lämna honom ekonomiskt vederlag för kost7iaderna . 



Vidare bör bemärkas det av domänstyrelsen påpekade och här ovan be- 

 rörda förhållandet, att föryngringsfrågan beträffande skyddsskogarna icke är 

 löst. Det skulle således kunna inträffa, att de kostnader, som en skogägare 

 lagenligt kunde förpliktigas nedlägga för underlättande av föryngringen efter 

 en avverkning, icke endast vore från privatekonomisk synpunkt mindre till- 

 talande, utan kunde jämväl från allmän synpunkt vara mer eller mindre bort- 

 kastade pengar, om nämligen vederbörande förrättningsman föreskreve åtgärder, 

 som från föryngringssynpunkt vore mindre lämpliga eller oriktiga. Visserligen 

 har i Kungl. Maj:ts förslag inrymts en lagparagraf, som gör det möjligt för 

 markägaren att i mån av tillgängliga medel erhålla bidrag till åtgärder för 



