FÖRSLAG TILL LAG ANGÅENDE SKYDDSSKOGAR x317 



underlättande av föryngring ä utsyningstrakten, men då den fond, varur med- 

 len äro avsedda att tagas, dels torde bliva relativt liten, då den är avsedd 

 att utgöras av från skyddsskogsområdet utgående skogsvårdsavgifter, dels jäm- 

 väl är avsedd till sådana skogsvårdsändamål, som företagas utan samband med 

 avverkning, torde de bidrag, som kunna erhållas, under alla omständigheter 

 bli så små, att de icke kunna uppväga de nackdelar för skogsägaren, som en 

 lagstadgad skyldighet att vidtaga reproduktionsåtgärder, i den form detta fram- 

 lagts i Kungl. Maj:ts förslag, skulle innebära. 



De åtgärder, som en skogsägare enligt detta lagförslag kunde lagenligt för- 

 pliktigas utföra och till huvudsaklig del bekosta, kunna, även i det fall kost- 

 naderna härför ej kunde anses oskäligt höga, dock på grund av klimatiska 

 och biologiska förhållanden bliva från skogsägaresynpunkt av ringa värde. Det 

 kunde dessutom inträffa, att en för skogens väl nitälskande skogsstatstjänste- 

 man kunde komma att kräva vidtagande av åtgärder, som visserligen från 

 biologiska-skogliga synpunkter kunde vara fullt riktiga, men som dock skulle 

 kräva så pass höga kostnader, att skogsägarens vinst av avverkningen bleve 

 minimal eller ingen. 



fiärtill kommer att en underlåtenhet från markägarens sida att utföra och 

 bekosta dessa tvångsvis föreskrivna arbeten kunde för honom medföra synner- 

 ligen obehagliga konsekvenser, såsom lagsökning och processer samt, i sämsta 

 fall, exekutiv försäljning av fastigheten. 



Ovan omtalade omständigheter tala starkt mot det i Kungl. propositionen 

 framlagda förslaget om lagstadgad skyldighet för skogsägaren att efter avverk- 

 ning vidtaga tvångsvis föreskrivna åtgärder. 



A andra sidan är det odisputabelt, att åtgärder i många fall böra företagas 

 efter avverkningarna för att underlätta föryngringen, såvida skyddsskogarnas 

 framtid skall kunna säkerställas. Att därför endast lita på den enskildes in- 

 tresse härutinnan, även i det fall att bidrag ur en skogsvårdskassa kan er- 

 hållas, är enligt min mening alltför optimistiskt och torde icke ■ — • med hän- 

 syn till skyddsskogarnas allmänna ändamål — vara tillrådligt. Det kan icke 

 vara klokt att med hänsyn till de svårigheter, som ovan berörts, uppgiva all 

 tanke på att i lagen införa bestämmelser, som skapa möjligheter för en bättre 

 vård av skyddsskogarna och som på samma gång tillgodose det allmänna in- 

 tresset att säkerställa skyddsskogarnas framtida bestånd. 



Man kan därför icke heller finna domänstyrelsens förslag till skyddsskogs- 

 lag lyckligt, då det allmännas intresse här icke i tillbörlig grad tillgodosetts. 

 Visserligen har domänstyrelsen i 6 § av sitt lagförslag stipulerat skyldighet 

 för förrättningsmannen att i det protokoll, som över förrättningen skall föras, 

 intaga anvisning å de åtgärder för skogsvärdens främjande å utsyningsområdet, 

 som må finnas behövliga, och den tid, inom vilken åtgärder av dylikt slag 

 böra vara vidtagna, men lagförslaget förutsätter icke någon skyldighet för 

 markägaren att följa dessa föreskrifter, ej heller giver förslaget någon anvis- 

 ning åt förrättningsmannen att söka förmå skogsägaren utföra åtgärderna i fråga. 



Under det sålunda i Kungl. Maj:ts lagförslag omsorgen för det allmänna 

 skjutes så i förgrunden, att den enskildes frihet allt för hårt kringskäres, 

 innefattar domänstyrelsens lagförslag så ringa möjligheter att tillgodose det 

 allmänna intresset av skogarnas bestånd, att lagförslaget åtminstone för vissa 

 områden kan bliva illusoriskt. 



En kompromiss mellan dessa båda lagförslag bör därför kunna giva förut- 



