322 X K. E. KALLIN 



ha rätt lägga något hinder i vägen för arbetets utförande. Då åtgärderna i 

 detta fall uteslutande göras med hänsyn till ett speciellt allmänt intresse, 

 följer som en konsekvens därav, att några kostnader för arbetets utförande 

 eller för desammas underhåll icke bör kunna påföras markägaren. Kostnaderna 

 böra utgå ur skyddsskogsfonden. Då emellertid till denna fond kommer att 

 ingå de skogsvårdsavgifter, som avverkaren författningsenligt är skyldig er- 

 lägga för det virke, som avverkas från trakten ifråga, kommer viss anpart av 

 kostnaden för åtgärderna ju att av markägaren indirekt få betalas. 



Det bör emellertid lagenligt åligga markägaren att ställa sig till efterrättelse 

 de föreskrifter, som av vederbörande förrättningsman lämnas med avseende å, 

 vad som bör iakttagas till skyddande av vidtagna åtgärder mot skadegörelser, 

 såsom kreaturstramp och betning å kultiverade områden, uppdämning av 

 diken etc. 



Här föreslagna bestämmelse, att sådana åtgärder för skogsåterväxtens be- 

 främjande, som anses ofrånkomliga för säkerställandet av skyddsskogarnas 

 framtida bestånd, lagenligt kunna utföras utan markägarens medverkan, är en 

 garanti för att det allmännas intresse kan tillgodoses, utan att den enskilde 

 behöver betungas, samtidigt som bestämmelsen, att kostnaderna för dessa åt- 

 gärder skola av allmänna medel bestridas, är en säkerhet för, att dylika arbe- 

 ten — då de utföras å enskildes marker — icke av vederbörande skogsstats- 

 tjänstéman föreskrivas och utföras, utan att tungt vägande skäl härtill föreligga. 



6 §. 



Paragrafen är ordagrant lika med Kungl. IMaj:ts förslag. 



Här äro vi inne på en fråga, som är av allra största betydelse, nämligen 

 frågan om medel till understödjande av skogsvården inom skyddsskogsom- 

 rådet. 



Det må öppet sägas ifrån, att skogsägarna inom skyddsskogsområdet i Jämt- 

 laiids län hittills bra litet intresserat sig för skogsvården. Detta beklagliga 

 förhållande kan emellertid till ej ringa del förklaras av den omständigheten, 

 att allt sedan år 1914 skyddsskogsägarna — i motsats till skogsägarna utom 

 skyddsskogsområdet — ej kunnat erhålla bidrag ur länets skogsvårdskassa. 

 Då skogsägarna inom ifrågavarande skyddsskogsområde likväl varit skyldiga 

 erlägga skogsvårdsavgifter för från området avverkat virke, ha de med fullt 

 fog funnit sig styvmoderligt behandlade och en misstämning har härigenom 

 uppstått. Genom beslut av 1922 års riksdag har emellertid så till vida en 

 ändring av förhållandena inträtt, att de skogsvårdsavgifter, som hädanefter 

 utgå från skyddsskogarna, skola fonderas för att, sedan frågan om reviderad 

 skyddsskogslagstiftning av statsmakterna avgjorts, komma dessa skogar till 

 godo. Men rättvisan mot skogsägarna inom området ifråga och hänsynen till 

 det samhälleliga intresset, som fordrar, att dessa skogars framtida bestånd 

 skall säkerställas, kräver mera. 



Norrlands Skogsvårdsförbund har i underdånig skrivelse av den 30 septem- 

 ber 1920 med kraft framhållit betydelsen av, att en skyddsskogsfond bildas 

 samt har även angivit, huru denna fond lämpligen borde åstadkommas: 



»Såsom framgår av själva benämningen å detta område», skriver förbundet, 

 »hava de inom detsamma belägna skogarna till uppgift ej uteslutande att till- 

 föra sina ägare inkomst utan även och i främsta rummet att tjäna ett stort 

 samhälleligt intresse. Detta borde, synes det, utgöra ett skäl för att skogs- 



