SKOGSVARDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 355 



deras tämligen likartade betydelse i dagligt språkbruk. Den största betydelse torde emel- 

 lertid ligga i att det ar en ändring ifrån det nuvarande stadgandet, niiniligen det stad- 

 gamle, som återfinnes i den provisoriska skogslagen, där uttrycket -ungskog) användes» 

 men vilket nu har ändrats till yngre skog, och det måste genast träda fram att det ligger 

 någon mening i denna ändring. Det är kanske detta, som är det allra betydelsefullaste och 

 innefattar det största ändringsmomentet, när man skall komma till tillämpningen. 



För min del har jag såsom sagt icke kunnat finna det vara rådligt att nu ge sig in på 

 en sådan ändring, just diirför att detta begrepp ungskog har fått en viss stabilitet genom 

 den tillämpning, som det fått i den provisoriska skogslagen. Denna skillnad har också 

 givit sig uttryck på flera sätt i den förberedande diskussion, som gällt denna fråga. Skogs- 

 vårdsmännen ha heller icke varit överens, om det var lämpligt att göra denna ändring. 

 Att Kungl. Maj:t också ansett, att denna ändring vore av rätt stor betydelse, måste man 

 finna av att man i Kungl. Maj:ts proposition försökt sig på att avge en definition på vad 

 som skulle komma att ligga i uttrycket »yngre skog». Utskottet har dock icke ansett, att 

 denna definition varit av den omfattning och sade tillräckligt mycket för att det skulle 

 vara försvarligt att behålla detta Kunjl. Maj:ts förslag i den blivande lagen. Kammaren 

 finner därför också, att utskottet i 3 § strikit bort denna definition, såsom den finns i 

 Kungl. Maj:ts proposition. I den reservation, som jag jämte herr Nilsson i Gränebo i första 

 kammaren avgivit, ha vi tillåtit oss att motivera vår avvikande mening i utskottet på 

 ungefär följande sätt: »Utskottet finner de skäl, som förebragts för att i lagen införa 

 bestämningen yngre skog i stället för det i den provisoriska skogslagen använda uttrycket 

 ungskog, icke tillräckligt bärande, helst som en tillfredsställande definition av vad som 

 inbegripes i begreppet yngre skog ;ir synnerligen svår att åstadkomma. Utskottet har icke 

 funnit den i propositionen givna definitionen vara sådan, att den bör införas i lagtexten.» 

 Och utskottet säger också beträffande den saken, att det icke funnit det rådligt att behålla 

 denna definition. Det säger visserligen, att denna definition är bättre än vad som tidi- 

 gare kunnat åstadkommas, men den ger ändå icke en sådan klarhet, som måste vara nöd- 

 vändigt för den, som skall rätta sig efter lagen, att få ur densamma. 



Om man nu ändrar detta uttryck »yngre skog» i 3 § följer också, att man måste ändra 

 uttrycket i ett par tre andra paragrafer, och detta har sin allra största betydelse i 4 §> 

 där det talas om husbehovsskog och med vad rätt en skogsägare har att använda skogen 

 till sitt husbehov. Om det redan mött svårigheter att rätta sig efter begreppet »yngre 

 skog», när det gäller skogsavverkning i allmänhet, måste det ha en alldeles väsentlig be- 

 tydelse, när det gäller att använda skogen till husbehov, och jag tror, att man har anled- 

 ning att betänka sig flera gånger, innan man går att göra en sådan ändring i det nu 

 använda uttrycket. Jag har tillåtit mig att utan att vid denna tid av riksdagen göra 

 någon längre utredning uttala såsom min mening, att jag icke vill taga på mig ansvaret 

 för en så väsentlig ändring, väsentlig därför, att den måste ge alla ett begrepp om att 

 den är väsentlig, därför att man gjort den såsom en ändring ifrån förutvarande likartade 

 stadgande i den gamla provisoriska lagen. 



Vad beträffar lagen i övrigt har jag ställt mig på majoritetens ståndpunkt. Jag har vis- 

 serligen haft vissa betänkligheter mot olika uttryck, därför att jag icke kunnat undgå att 

 finna dem vara väsentligt vaga och obestämda i de flesta stycken. Men det är kanske så, 

 att det är omöjligt att skriva en lag av denna art med alltför precisa bestämmelser, och 

 f.tt det måste ligga såsom en följd av själva sakförhållandet, att det blir praxis, som får 

 lov att bli det bestämmande för lagens tillämpning i fortsättningen. Det är huvudsakligen 

 också för att komma till denna praxis, som jag ansett mig böra utan reservation gå med 

 pä lagens antagande, ty jag anser det ligga en viss fara i att vi alltför länge skola hålla 

 på och röra oss med provisoriska lagar, som icke kunna skapa en fast praxis för framtiden. 

 Denna fasta praxis får man väl antaga skola komma, ty man har den erfarenheten, att 

 skogsvårdsstyrelserna åtminstone hittills försökt att handla på sådant sätt, att det icke ger 

 anledning till alltför skarpa anmiirknirgar rörande maktövergrepp och dylikt. 



Den föregående talaren gav sig i slutet på sitt anförande in på en reservation, som 

 han avgivit med anledning av en annan av de nu förcslagni lagarna, som av utskottet av- 

 styrkts. Då jag på den punkten ställt mig på majoritetens ståndpunkt, har jag kommit 

 till det mycket konstiga förhållandet, att jag på en punkt måste gå emot utskottet och 

 på en annan punkt anser mig ha anledning att försvara utskottet. Jag vill, gentemot vad 

 föregående talaren sade om förvaltningen av skogsvårdssällskapens skogar, bestämt säga 

 ifrån att jag icke kan dela den uppfattningen, att skogsvårdssällskapen — de må vara 

 bildade huru som helst — skulle behöva ha någon olägenhet av att stå under denna skogs- 

 lag, ty då de ha sin verksamhet så lagd, att de driva en rationell skogsodling och en 



