SKOGSVÄRDSLAGARNAS ANTAGANDK 26 MAJ 1923 x 359 



verkning far icke iifja rum i den omfattning, »att fastigheten därigenom skulle komma att 

 för framtiden liila brist på hnsbchox'Sskog efter ortens förhållanden». Man frågar sig då: 

 vad är orsaken till att utskottet har gjort denna förändring, som enligt min uppfattning 

 är en försiimring av lagtexten? Ja, man har sagt: man behöver icke mera skog för en 

 fastighet, än att det finnes nödvändig husbehovsskog efter ortens förhållanden, d. v. s. att 

 det finnes tillräckligt för vedbränsle och reparationer. Och om åbyggnaderna på fastig- 

 heten vid den tid avverkningen verkställes äro av god beskaffenhet, behöver man icke 

 tänka på att bibehålla någon skog även för åbyggnader. Men det kan inträffa — och det 

 har kanske varit fallet under den tid, den provisoriska lagen gällt — att man kan bevara 

 något mera av den äldre skogen just genom att ej tillåta avverkning av »behövlig skog 

 efter ortens förhållanden» än genom att medgiva avverkning av husbehovsskog. 



Men jag kommer till en annan sak. Det finnes en del jordbrukare i detta land, vilka 

 ha stora skogsarealer, men vilka ha det svårt och man kan säga omöjligen kunna existera, 

 därest de icke finna möjlighet att för varje år sälja något litet av skogen. Men om nu 

 en skogsspekulant får hand om en dylik egendom och avverkar all skog, som finnes på 

 densamma, då finns icke mera kvar, än vad man kan inlägga i uttrycket »nödig hus- 

 behovsskog». Då omöjliggör detta för en kommande jordbrukare att kimna existera på 

 detta ställe. Där är det stödskogens begrepp kommer in. Och åtminstone evad det gäller 

 Norrland och norra Värmland och andra trakter i vårt land, där den odlade arealen är 

 ofantligt liten, och där befolkningen är hänvisad till att taga hjälp ifrån skogen, anser 

 jag, att man borde bibehålla detta i lagen och därmed möjliggöra för skogsvårdsstyrelserna 

 att tillse, att där ortens förhålhuiden äro sådana, att man anser det behövligt, det finnes 

 litet skog kvar att årligen försälja, och att man icke går och tar bort den på en gång 

 och icke lämnar mer kvar, än vad som räcker till husbehov. Jag har vid denna punkt 

 också avgivit en reservation, och när vi komma till den paragrafen, konmier jag därför 

 att yrka, att den ordalydelse, som förekommer i den kungliga propositionen, måtte bi- 

 behållas. 



Slutligen är det fråga om § 17 i förslaget, som skulle motsvara § 18 i den kungliga 

 propositionen, frågan om den tysta förmånsrätten. Utskottets ärade ordförande berörde 

 denna sak, och han framhöll, att här förefunnes betänkligheter på grund av att lagrådet 

 hade ställt sig avvisande på denna punkt. Det är ju så, att skogsvårdsstyrelse enligt lag 

 är skyldig att, därest jordägaren försummar att göra det, vidtaga åtgärder för att åstad- 

 komma kulturer. Men om den, för vilkens r;ikning detta göres, saknar möjlighet att lämna 

 skogsvårdsstyrelsen ersättning, så har skogsvårdsstyrelen ingen möjlighet att få igen havda 

 kostnader. Man har nog tänkt sig, att detta skulle vila på fastigheten som sådan. Då 

 säger man, att det skulle skada inteckningsinnehavarens rätt. Ja, det rör sig nog icke 

 om så värst stora summor, men det skulle dock innebära en trygghet för skogsvårdssty- 

 relserna att veta, att det finnes denna möjlighet att utfå dylik ersättning. Ty det före- 

 kommer endast i särskilda fall. Man skall ju tre månader efter sedan laga dom fallit gå 

 in till domhavanden och begära att få in denna tysta förmånsrätt. Det är ju så, att denna 

 tysta förmånsriitt påvilar nu fastigheten, i vad det gäller t. ex. skatter och innestående 

 arbetslöner. Om en skogsägare, som är i den ställningen, att han är färdig att gå i 

 konkurs, vidtar kulturer själv och skaffar arbetsfolk men icke kan utbetala detta arbets- 

 folks löner, då utgå dessa löner enligt samma tysta förmånsrätt. Men därest skogsvårds- 

 styrelse skaffar detta arbetsfolk och ger ut detta på egendomen, så kan styrelsen icke få 

 ut det av ägaren på grund av någon tyst förmånsrätt. Nu har utskottet genom § 17 velat 

 skaffa ett slags säkerhet. Men jag vill säga, att denna § 17 icke är mycket värd. Det var 

 ju också i utskottet uppe under diskussion, att man redan i § 5 skulle få in någonting, 

 som motsvarade § 17. Men detta hava vi en sorglig erfarenhet av från 1903 års skogs- 

 vårdslag, där det heter, att den som blev meddelad avverkningsförbud, kunde få detta 

 hävt, i fall han ställde säkerhet. Denna säkerhet skulle ställas hos Konungens befall- 

 ningshavande, och det visade sig flera gånger, att den säkerheten vid närmare gransk- 

 ning kanske icke var så mycket värd. Detta har icke utskottet gått med på. Men utskot- 

 tet har i denna § 17 föreslagit, att »företages avverkning på sådant sätt, att för erhållande 

 av återväxt, som i denna lag stadgas, kommer att i mera betydande omfattning erfordras 

 sådd, plantering eller andra jämförelsevis kostsamma kulturåtgärder», då skall skogs- 

 vårdsstyrelse kunna påfordra säkerhet. Och vill skogsägaren icke ge denna säkerhet, 

 skall styrelsen kunna meddela avverkningsförbud. Det vill med andra ord säga, att det 

 är endast i sådana fall, där det uppstår tvist mellan skogsvårdsstyrelse och skogsägare, 

 som detta skulle tillämpas. När en skogsägare säger: »Jag vill avverka här på det och det 

 sättet», skulle skogsvårdsstyrelsen svara: »Det strider mot lagen, men vi kunna ge ett 



