360 X RIKSDAGEN 



eller annat medgivande, i fall ni ställer säkerhet.» Den säkerheten blir väl ungefär av 

 samma natur som den säkerhet, som nu gives vid överenskommelser. Det är ju allmänt 

 så inom skogsvårdsstyrelserna, att man söker komma till en överenskommelse med mark- 

 ägaren, och denne lämnar en förbindelse, för vilken han skaffar bergen, eller också kan 

 han placera kontanta medel som säkerhet. Men det ersätter icke enligt min mening på 

 något sätt § 1 8. Det skaffar icke den garanti för skogsvårdsstyrelsen att få igen sina 

 kostnader, som § i8 gör. Och jag kommer även på denna punkt att framställa ett yrkande 

 i enlighet med min reservation. 



Jag skall sedan övergå till den leservation angående skogsvårdssällskap, som är avgiven 

 av herr Lindman m. fl. Där har man föreslagit en ny § 32, som skulle göra det möjligt 

 för skogsvårdssällskap att bli ställda utanför den allmänna skogsvårdslagen. Tag förstår 

 mycket väl, att när frågan om kommunala skogar var uppe, var det nödvändigt, att skogs- 

 vårdssällskap fingo dispens ifrån denna kommunala skogslagstiftning just därför att vid 

 kommunskogar var själva det grundläggande det, att de skulle hava fastställda hushålls- 

 planer. Och detta skulle naturligtvis för skogsvårdssällskapen hava medfört ofantligt 

 stora svårigheter. Men liksom herr Johansson i Kälkebo måste jag säga mig, att när man 

 har en skogsvårdslag, som skall gälla för varje enskild liten hemmansägare i detta land, 

 oavsett om han har aldrig så liten skogsmark, så är den minsta fordran man kan ställa, 

 att han skall hava uppgjort en hushållsplan. Jag kan aldrig tänka mig, huru skogsvårds- 

 sällskapen skulle kunna sköta skogarna och komma i kollision med bestämmelsen i t. ex. 

 § 3, att ungskog icke får avverkas annat än genom ändamålsenlig gallring. Ja, säger man, 

 det behöva skogsvårdssällskapen, de behöva hava möjlighet att kunna avverka ungskog. 

 Men det finns möjlighet därtill enligt § 4, andra stycket, som säger, att avverkning i 

 yngre skog må ske, »där avverkningen är avsedd att ingå såsom led i en rationell skogs- 

 hushållning eller eljest överensstämmer med en god skogsvård». Jag kan icke förstå, att 

 skogsvårdssällskapen skulle kunna bedriva någon verksamhet här i landet, om det skulle 

 vara detta, som skulle omöjliggöra för dem att lyda under lagen. Och vad gäller den 

 grova skogen, så är § 5 grundläggande, enligt vilken man icke får avverka så, att skogens 

 återväxt äventyras. Och jag kan icke tänka mig, att skogsvårdssällskapen någonsin gjort 

 det. Ja men, säger man, det kommer att lägga ett sådant band på skogsvårdssällskapen; 

 de behöva rörelsefrihet, och de röra sig inom lagens gränser, d. v. s. de kalavverka icke 

 ungskogen, och de bedriva icke avverkning av yngre skog. Då är det väl ingen, som in- 

 skränker deras rörelsefrihet? Det finns väl, tänker jag mig, många hundratusentals skogs- 

 ägare i detta land, som avverkat skog utan att någonsin hava kommit i kontakt med 

 skogsvårdsstyrelsen. Den ingriper icke, förr än man överträdei- dessa bestämmelser. Och 

 jag kan icke förstå, att det skulle vara rimligt, att ett dylikt sällskap skulle kunna komma 

 att stå i en särställning till det, som är det grundläggande för skogsvårdslagstiftning i 

 detta land. Om det nu gällde enbart de skogar, som ägas av skogsvårdssällskapen. Men 

 det gäller också att undantaga nästan alla kommunskogar, och det var orsaken till att 

 man inom utskottet slopade den kungliga propositionens bestämmelser i detta avseende. 

 Man sade där, att om man lägger det så, att skogsvårdssällskapen icke komma under 

 denna lag, så gå skogsägarna och bli medlemmar av skogsvårdssällskapen, och då bli de 

 ställda i en annan, gynnsammare ställning. Jag tror, att det är ingen fara, om skogs- 

 vårdssällskapens skogar stanna under den allmänna skogsvårdslagen. De komma icke att 

 lida något därav, ty jag kan aldrig tänka mig, att de komma att bryta emot § 3 eller § 5 

 i denna lag. Och göra de detta, då tycker jag, det allmänna har all anledning att in- 

 gripa, ty då ha de helt enkelt gått ifrån det program, för vilket de arbeta. 



Jag vill icke alls underkänna skogsvårdssällskapen. Jag känner kanske icke så mycket 

 till dem, och jag vill icke alls ge mig in på deras sätt att sköta komraunskogarna. Men 

 jag kan säga, att jag har åtminstone reda på ett enda fall, där en kommun köpte en 

 fattiggård och gick in i sällskapet, som skulle sköta dess skog. Och kommunen tyckte, att 

 det blev billigt; det var icke mer än 100 kronor i inträdesavgift, och då skulle man få 

 råd och upplysningar angående planläggningen av skogens skötsel. Vid årsskiftet fick 

 emellertid kommunen en räkning på 700 kronor för det arbete, skogsvårdssällskapet lagt 

 ned. Då nekade kommunalfullmäktige att betala det och hotade att gå ut ur skogsvårds- 

 sällskapet. Men då sade skogsvårdssällskapet: »Ni behöva icke betala, bara ni stanna kvar.» 

 Det var sålunda ett utpressningsförsök, som man gjort. Då man icke fick de 700 kro- 

 norna, var man nöjd ändå. Det finns kommunskogar, som man redan nu har låtit skogs- 

 vårdsstyrelser sköta. Vi ha ett municipalsamhälle i Södermanland, som har inköpt en 

 sockenallmänning, nämligen Flen. De ha på senare tiden vänt sig till skogsvårdsstyrelsen 

 och fått en av dess skogvaktare att sköta om deras skogar. Och jag tror, att de må lika 



