SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x361 



bra som de allmänningar, som legat under skogsvårdssällskapen, men jag vill icke yttra 

 mig om det med bestämdhet. Men det finnes ingen garanti för framtiden. Visserligen 

 sade herr statsrådet, att ifall det behövs, kan man upphäva sällskapens rörelsefrihet och 

 lägga in dem under den allmänna lagen. Men vi ha haft erfarenhet frän andra områden. 

 Vi kunna se litet på de föreningar, som bildals i socialt syfte, t. ex. för egnahemsrörelse, 

 och följa deras utveckling. Det har kunnat hända, att de blivit rena privatföretag, .som 

 ha haft till syfte att taga profit på sin verksmhet. Det är ingen garanti för, hur det kan 

 gä därmed i framtiden. 



Jag tror, att andra kammaren gör klokast i att åtminstone redan nu inramgera skogs- 

 vårdssällskapen under den allmänna skogsvårdslagen, och jag vädjar till kammaren att på 

 denna punkt följa utskottet. 



Herr Lorichs: Herr talman, mina herrar! Den fråga, som i dag föreligger till av- 

 görande, kan man väl kalla en av riksdagens i år allra viktigaste, för att icke säga den 

 förnämsta. Och skulle denna fråga kunna komma till någon acceptabel lösning, skulle 

 det tjäna många, för att icke säga alla dem, som intressera sig för och nitälska för för- 

 kovringen och utvecklingen av vår förnämsta naturtillgång, nämligen våra skogar. Vis- 

 serligen kan ju en eller annan skogsman tycka, att han fått för litet genom denna lag, 

 liksom å andra sidan en eller annan skogsägare kan tycka, att hans handlingsfrihet gent- 

 emot skogen blivit väl mycket beskuren. Men allting kan man ju icke vinna i denna 

 ofullkomliga värld. Och på detta område gäller detta kanske mer än på andra, ty här 

 spela en massa intressen in och trängas och vilja göra sig gällande. Sällsport svårt har 

 det också varit att vinna någcn enighet i denna fråga. Ända sedan den tid, då det första 

 gängen började talas om, att någonting borde göras för våra enskilda skogars bestånd, 

 och till den stund, som i dag är, har det varit mycket svårt att kunna få någon som helst 

 enighet, utan åsikterna hava brutit sig skarpt. Och det har varit fallet icke blott inom 

 enskilda kretsar utan även inom domänstyrelsen. 



Ännu så sent som 1885, d. v. s. för icke 40 år sedan, yttrade domänstyrelsen i ett ut- 

 talande rörande en motion, att man icke kunde förutsätta att någonting vore att vinna på 

 lagstiftningens väg för våra skogars bestånd, utan skulle det göras något, skulle det vara 

 på upplysningens och undeivisningens väg. Övre Norrland hade fått sina lagar, dimen- 

 sionslagen och lapplandslagen, och Gottland hade fått sin lag. Och för det övriga landet 

 ansåg man på den tiden, att det icke fanns någon anledning att lagstifta. Men redan 10 

 år därefter, 1895, hade domänstyrelsens åsikt fullkomligt ändrat sig, och den yttrade sig 

 då mycket välvilligt rörande motioner, som hade väckts, och som slutligen resulterade i 

 1896 års skogskommitté, vars frukter sedan framkommo i 1903 års lag. Det var vår för- 

 sta för hela landet, utom de nyss nämnda landsdelarna, gällande lag. Denna är ju ännu 

 i denna stund gällande, och det är, som vi alla veta, en ren återväxtlag och har som sådan 

 naturligtvis lämnat rum för åtskilliga anmärkningar och företer åtskilliga brister. Jag vill 

 icke belasta kammarens protokoll med att redogöra för dessa — de föreligga för resten på 

 andra sidan i utskottets betänkande. Men trots dessa brister har denna lag uträttat myc- 

 ket gott. De myndigheter, som haft lagens verkställande om hand, nämligen skogsvårds- 

 styrelserna, ha att påvisa synnerligen vackra resultat. Och vad som är kanske allra vik- 

 tigast är det, att rättmätigheten av den principen, att den, som skördar skog och tar 

 vinst av den, också skall ansvara för att det kommer nya plantor i de gamlas ställe, att 

 en ny generation av träd växer upp, har slagit igenom i folkmedvetandet. Här gäller i 

 alldeles eminent grad, att »det är en, som sår, och en annan, som uppskär». Principen 

 är, att »avverkning av skog får ej så bedrivas, ej heller må med marken efter avverkning 

 så förfaras, att skogens återväxt äventyras». Detta 1903 års lagstiftnings kategoriska im- 

 perativ har inträngt i medvetandet hos alla skogsägare. Det torde icke finnas någon, som 

 icke känner till den tanken. 



Utan tvivel var det emellertid på den tiden riktigt, att man icke gick för långt ifrån 

 den alldeles obegränsade friheten att handskas med skogen och till ännu strängare re- 

 striktioner än 1903 års lag stadgar. 



Denna 1903 års lag har dock icke kunnat förhindra, att många, många i sin bästa ut- 

 veckling och tillväxt stående skogar ha fått släppa till sina unga liv, i många fall för att där- 

 med rädda sin ägares ekonomi, men kanske också lika många gånger endast för att tillfreds- 

 ställa hans vinningslystnad. Det är också klart, att detta bör hava insetts rätt så snart 

 efter lagens tillkomst, och då började det höjas röi^ter för att man skulle taga ett steg till, 

 nämligen att slå in på att skydda ungskogen. Och dessa röster fingo så mycket gehör, att 

 redan 1910 års riksdag beslöt en skrivcbe till Kungl. Maj:t med begiiran om utredning i 

 sådant syfte. Så konnnn 191 1 års sakkunniga till, och det är deras arbete, som vi nu 



