362 X RIKSDAGEN 



haft att bearbeta. Detta kommittébetänkande utkom 1918, men då var koiinnittén icke alls 

 enig, ty året därpå utkom ordförandens, landshövding Husbergs, reservation, som var så 

 vidlyftig, att den omfattade hela andra delen av kommittébetänkandet och innehöll ett 

 helt nytt lagförslag. Sedan har ju detta kommittébetänkande undergått granskning av 

 länsstyrelser, landsting och hushållningssällskap, av skogsvårdsstyrelserna, skogvård.s- 

 föreningens ombud, skogsägareförbundet, skogsvårdssällskapet och kanske andra myndig- 

 heter och föreningar. Slutligen har betänkandet genomgått domänstyrelsens skärseld och 

 delvis omarbetats i Kungl. Maj:ts kansli, och slutligen har utskottet granskat varenda 

 paragraf på ett ingående sätt och därvid kunnat göra åtskilliga förbättringar i Kungl. 

 Maj:ts förslag. Striden om dessa skogsvårdslagar har emellertid varit rätt så hård. 



De ändringar i Kungl. Maj:ts förslag, som utskottet har tillstyrkt, gå alla ut på lind- 

 ringar i bestämmelserna till förmån för skogsägarna. Utskottets ordförande har redan 

 lämnat en redogörelse för dessa ändringar, och jag skall därför icke ingå på dem nu. 



En sak har utskottet emellertid icke kunnat vara med om, nämligen att tillstyrka för- 

 slaget i § 3, som väl är själva kärnpunkten i hela förslaget. Här ha en del reservanter 

 föreslagit att utbyta ordet »yngre skog» mot »ungskog». Var ligger nu skillnaden mellan 

 dessa båda begrepp ? Jo, det är nog så, som herr Johansson i Kälkebo sade, att man 

 menar naturligtvis litet mera med »yngre skog» än med »ungskog» ; man vill komma 

 några årsklaser högre upp på åldersskalan med det förra än vad man når med det senare. 

 Nu är det ju obestridligt, att ur ekonomisk synpunkt är det icke tillrådligt att hugga ned 

 skog, som står i sin allra bästa växtkraft, varmed här i mellersta Sverige, praktiskt taget 

 menas träd, som mäta t. ex. 15 å 18 cm i diameter, 1,3 meter från marken, d. v. s. vid 

 den s. k. brösthöjden. Det är icke något hållbart system att hugga ned sådan skog. Växt- 

 liga bestånd vid detta utvecklingsstadium växa med ända till 4 ä 5 kbm per år och 

 hektar, om de äro välskötta. Och icke nog därmed. När de komma till den storleken, så 

 ökas för varje cm trädet ökar i grovlek värdet av varje tillväxande kbm per ytenhet, 

 ty ju grövre träd, desto grövre stockar, desto bredare plank och desto högre betalning 

 per kbm. Det är således icke baia en massatillväxt, utan även en värdetillväxt. Det kan 

 icke förnekas, att skogen vid den åldern lämnar en högre ränteavkastning än man kan få, 

 om man sätter in pengar i en bank, ja, icke blott högre än depositionsräntan, utan även 

 högre än låneräntan. Det kan därför i vissa fall vara fördelaktigt att hellre röra sig med 

 lånt kapital och låta skogen växa än att avverka densamma, när den befinner sig på det 

 utvecklingsstadium, jag här anfört. 



Skogen är en trogen tjänare, som icke lämnar sin herre i sticket, men ägaren måste väl 

 vårda skogen och sköta den på sådant sritt, att när det gäller och stora krav ställas på 

 densamma, skogen befinner sig i det skicket, att den kan motsvara dessa krav. Skulle 

 man alltså endast se denna sak ur forstligt ekonomisk synpurikt, så skulle man säga, att 

 ett bifall till herr Hedlunds i Häste motion om insättandet av ordet »medelålders» skulle 

 vara fullt befogat. 



Nu komma emellertid de privatekonomiska intressena och göra sig med all makt gäl- 

 lande, och dessa fordra med rätta, att de själva skola få bedöma, vid vilken tidpunkt 

 skogen skall få avverkas. Detta kan — inom vissa gränser — icke förvägras dem, ty 

 eljest skulle ju många av våra skogsägare råka i stora ekonomiska svårigheter. Men då 

 framställer sig den frågan, om man icke skulle kunna gå litet längre till den växande 

 skogens skydd än genom att begränsa detta skydd till det gamla hävdvunna begreppet 

 »ungskog». 



På 1880-talet, då det också var fråga om skydd för ungskogen, avgav domänstyrelsen ett 

 utlåtande, där styrelsen uttalade, att i södra och mellersta Sverige, d. v. s. söder om Dal- 

 älven, borde den 40-åriga skogen anses som ungskog, och norr därom borde med ung- 

 skog menas 50 år gammal skog, allt naturligtvis i medeltal. 



Skulle man nu icke kunna tänka sig att det vore förenligt med skogsägarnas ekonomi- 

 ska intressen, om man höjde gränsen uppåt, så att man finge in under lagens skydd ytter- 

 ligare tio å femton årsklasser utöver dem, som domänstyrelsen anser vara genomsnitts- 

 åldern för ungskog. I själva verket tror jag, att vare sig ordet »ungskog» eller uttrycket 

 »yngre skog» blir antaget, så kommer det i praktiken att bli ungefär detsamma. Jag tror 

 icke, även om ordet »ungskog» skulle kvarstå i lagen, att man skulle tillåta kalavverk- 

 ning på sådan skog, som är omkring 40 år, och jag är också övertygad om, att därest 

 orden »yngre skog» antagas, så komma ej pretentionerna i mellersta Sverige att sträcka 

 sig mycket högre än till 50 å 55 år under förutsättning av en r;itt genomförd skötsel. En 

 viss betydelse har det dock, om uttrycket »yngre skog» konnner in i lagen, ty då skulle 



