SKOGSVÄRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 363 



småningom detta begrepp komma in i allmänna medvetandet, och om tjugu år skulle folk 

 icke tänka på ungskog i den bemärkelse det har i den provisoriska lagen. 



Någon definition på »yngre skog» har icke kunnat åstadkommas av skäl, som utskot- 

 tets ordförande framhållit. Men även om så icke kimnat ske, så är det min uppfattning, 

 att i praktiken kmnmer i alla fall gränsen mellan yngre skog och medelålders skog eller 

 den gräns, intill vilken kommittén och Kungl. Maj:t föreslagit att skogens »yngre» ålder 

 skulle sträcka sig, nämligen fröbarhetsåldern att spela en stor roll vid utbildningen av 

 praxis. Man konuner att taga hänsyn till just den åldern, när det gäller att bestämma 

 avverkningstillståndet, även om en markerad gräns icke finnes angiven i lagstiftningen. 



Nu invändes det, att det skulle kunna medföra mycket stoia oliigenheter för många jord- 

 ägare, som endast ha yngre skog på sina marker. Ja, det kan ju icke förnekas, men jag 

 tror, att farhågorna härvidlag äro överdrivna. Det är väl iindå icke ofta det förekom- 

 mer, att man behöver kalhugga skogen vid den åldern. Det är ju tillåtet att gallra den, 

 och modern gallring för skog vid 50 års ålder kan ske ganska kraftigt. Kn skogsägare 

 måste också tänka mycket noga på, att han icke realiserar sina allra bästa tillgångar just 

 när de stå i allra bästa växtkraft. Det är ju en gammal sund regel. 



Man har vidare talat om egnahemsrörelsen och påpekat, att egnahenisinnehavarna, både 

 de, som hava statslån och de som icke hava statslån, skulle råka i svårigheter, om de 

 icke finge avverka skog. Jag vill då erinra om, att dessa egnahem äro ju egentligen till 

 för att bereda sina ägare utkomst genom jordbruk och icke genom skogshantering. Den 

 skog, som finnes, skall endast tjäna husbehovet. Kan innehavaren icke reda sig på jord- 

 bruket, så är det något fel i systemet, men det felet skall icke avhjälpas genom att man 

 släpper efter på ungskogsskyddet. Nu iir det ju ett faktum, såvitt jag vet, att många av 

 dessa egnahemsinnehavare, icke minst i det län jag tillhör, renrakat sin skog fullständigt. 

 Huruvida de behövt göra detta eller blivit frestade därtill under kristiden, känner jag icke 

 till, men förhållandet måste i alla fall betraktas som en stor olägenhet, varpå den nya 

 lagen dock kommer att råda bot även utan tillrimpning av § 3. Det heter nämligen i § 5, 

 att avverkning av skog ej må så bedrivas, att egendomens tillgång på husbehovsskog 

 äventyras. Det skulle alltså endast vara under övergångstiden, som denna olägenhet skulle 

 göra sig gällande; i den mån den unga skogen blir sparad och växer till, komma ju seder- 

 mera inga sådana oliigenheter, som för tillfället äro rådande, att vidare uppstå. 



Jag medger villigt, att våra skogsägare många gånger kunna ha det mycket svårt, men 

 jag vill påpeka ett sätt, varpå man skulle kunna avhjälpa svårigheterna, och det skulle 

 kunna ske genom att något institut bildades, som belånade växande skog. Det är ju en 

 sak, som varit på tal förut och kanske också varit föremål för utredning, men dock icke 

 tillräckligt för att saken skulle kunna realiseras. Jag tror emellerid en sådan åtgärd skulle 

 vara till stort gagn och utgöra ett synnerligen gott medel för dem, som behövde avverka, 

 men icke hade sådan skog, som just då kunde avverkas. Ju mer vi skärpa skogsvårds- 

 lagarna, desto större anledning ha vi att tillgodose deras kredit, som skulle drabbas av 

 dessa lagar. 



Eftersom, herr talman, det är tillåtet att yttra sig om hela lagförslaget redan vid denna 

 principdebatt, skall jag be att med några ord fä beröra den reservation, som jag anfört 

 under § 10, som ju innehåller bestämmelser angående reproduktionsskyldigheten efter 

 brand m. m. Jag har därvid blivit ensam i utskottet och icke fått med mig några kamra- 

 ter, som velat reservera sig mot hela paragrafen, ehuruväl några ha reserverat sig i fråga 

 om en del. Hittills har det ju varit så, att skyldigheten att bekosta reproduktion endast 

 omfattat de fall, då jag avverkat skog och således fått någon inkomst av skogen. Nu före- 

 slås det, att denna skyldighet skall utsträckas till att gälla även i de fall, då orsakerna till 

 beståndets förstörande varit sädana, som jag icke kunnat rå för, nämligen olyckshändel- 

 ser, såsom brand, stormar och snöbrott eller åverkan genom människor eller andras krea- 

 tur. Visserligen gälla därvid, utom vad beträffar bete, vissa inskränkningar, vilket dock 

 icke hindrar, att i)rincipen synes mig hård och oriittvis. Jag tror, att den skulle kunna 

 föra med sig ganska betänkliga sviter och bland skogsiigarna i landet väcka mycken för- 

 skräckelse. Brinner min bästa skog upp, har jag träffats av en stor olycka, som kan med- 

 föra min ekonomiska ruin. Ar det då rätt och billigt att stifta en lag, som säger, att de 

 rester, som efter branden möjligen kunna tillvaratagas, och finnas kvar på brandfältet, 

 skola användas, icke till att reparera skadan i min ekonomi, utan till att reparera skadan 

 på marken. Endast om det därvid blir något över, får jag ta hand om det. Och det kan 

 ju vara ganska os.äkcrt. Visserligen har jag ingen skyldighet att plantera skog på sådana 

 brandfiilt, där inlet av viirde finnes kvar, men om skog såviil bättre som sämre, såv.-il 

 yngre som äldre skulle ha bnninit, så atl det ])å ell stycke finnes kvar några rester, som 



