364 X RIKSDAGEN 



äga något värde, så måste jag använda pengarna, så långt de räcka, för att skogsodla på 

 hela brandfältet, således även på det stycke, som förut icke var bevuxet med annat än 

 småskog. Ar det således fråga om stora brandfält — de små brandfälten är det icke så 

 farligt med, ty de bli ofta naturligt besådda från närliggande skog — händer det icke 

 ofta, att det icke finnes skog av alla sorter på det brandfältet, och det är därför icke 

 sannolikt, att jag skulle få något över av dessa rester, om jag får lov att använda pen- 

 garna till besående av hela brandfältet. 



Hur skall för övrigt uppskattning ske av denna brandskada? Skall skogsvårdsstyrelsen 

 komma till platsen och värdera och ställa till auktion ? Jag kan icke föreställa mig något 

 annat sätt. Hur skulle det eljest bli med kontrollen på skogsägaren över hur mycket som 

 kommer in och hur mycket som går ut i odlingskostnad? Han kan ju icke få värdera och 

 sälja själv och behålla pengarna, ty då vet man ju icke, hur han bär sig åt, utan skogs- 

 vårdsstyrelsen får väl ta hand om försäljningen och verkställa odlingen samt därefter 

 redovisa det, som möjligen kan finnas kvar. Det är då att märka, för det första att detta 

 är ett förfärligt otrevligt intrång på skogsägaren, som icke gärna kan vara belåten med 

 ett sådant förmynderskap, och för det andra kommer det att ställa sig mycket dyrare, om 

 skogsvårdsstyrelsen skall ombesörja denna sak än om skogsägaren gör det själv. Dess- 

 utom skulle man råka ut för andra kalamiteter. 



Nu är ju meningen den, att lagen skall träda i kraft den i juli, och om min skog brin- 

 ner i augusti, så faller jag alltså under § lo i lagen. Då blir det så, att skogen säljes och 

 skogsodling äger rum och denna möjligen går till. Men i samma mån som skogsodlingen 

 går till, kan det hända, att det även kommer gräs på marken — det är vanligt efter skogs- 

 brand — och så kommer det kreatur och trampa ned och förstöra kanske halva eller hela 

 skogsodlingen. Då faller jag på nytt under samma paragraf för andra gången inom få år. 

 Följden blir alltså den, att skogsägaren, utom förlusten av sin skog, får kosta på skogs- 

 odling två gånger, och till slut måste han kanske stänga kring hela brandfältet och således 

 åsamka sig ytterligare en utgift, vartill kommer underhållet av detta stängsel, tills skogen 

 nått den utveckling, att den icke längre är att räkna som plantskog. 



Nu säges det, att det ligger ju uti skogsägarens eget intresse att söka få skogen till- 

 baka på de platser, där den gått bort genom olyckshändelse. Javäl, men det är dock stor 

 skillnad på att få göra sådana arbeten i den mån han orkar med och i den takt han själv 

 finner lämpligast än att komma under skogsvårdsstyrelsen och bestämmelserna i §§ 12, 13 

 och följande i lagen, enligt vilka det kan hända, att om överenskommelse ej kan träffas 

 med skogsvårdsstyrelsen, och om man tredskas på något sätt, man kan komma inför domstol. 



Den saken är ganska allvarsam och jag tror därför det skulle vara ganska farligt att 

 införa sådana bestämmelser i lagen nu. Man skulle dock kunna göra någonting även åt 

 denna sak, nämligen genom att söka åstadkomma en brandförsäkring på växande skog. Detta 

 har förut varit på tal, och jag tror, att det är på tal ännu, att man skulle bilda en sådan an- 

 stalt. Jag tror dock icke, att detta går utan statsmakternas medverkan, ty det är en mycket 

 svår sak att ordna. Skulle en dylik anstalt komma till stånd, borde ersättningen omfatta 

 icke blott själva skogsvärdet utan även reproduktionskostnaderna, beräknade efter normal- 

 värdet. Funnes det sålunda möjlighet att gardera sig mot sådana här risker, då kunde 

 tiden vara inne för statsmakterna att besluta om tvångsreproduktion, och då skulle man 

 kunna gå längre, än lagen nu bjuder, och icke behöva inskränka sig till värdet av vad 

 som finnes kvar efter en skogseld o. s. v., utan kunna utsträcka skyldigheten till repro- 

 duktion till hela den brandskadade delen av fältet. 



Ja, herr talman, jag har för ögonblicket intet yrkande i denna sak, men om något under- 

 stöd för saken vinnes i kammaren, skall jag be att, när paragrafen föredrages, få yrka av- 

 slag på densmma. 



Herr H amilton: Det är icke min avsikt att ingå i någon detaljgranskning av förelig- 

 gande lagförslag eller att framställa något yrkande. Jag är rädd för, att jag står tämligen 

 ensam i kammaren om den uppfattning jag hyser. Den ursprungliga skogsvårdslagstift- 

 ningen var en återväxtlagstifning. Sedan tillkom under kristiden en lagstiftning för skyd- 

 dande av ungskog, och jag tror, att den var nödvändig. Själv har jag också uttalat mig 

 för densamma men betraktar den dock mera såsom en kristidslagstiftning. 



En så kallad återväxtlagstiftning är nödvändig. Skogsägaren är skyldig att hava om- 

 sorg om den växande skogen, och när han avverkar, bör han också vara skyldig att sörja 

 för att ny skog bildas å de avverkade områdena. Han får icke avverka på ett sådant 

 sätt, att återväxten äventyras. Därmed äro vi fullt på det klara. Men när det gäller att 

 för framtiden i vår lagstiftning införa en skyddslagstiftning för ungskogen är jag mera 

 betänksam. Jag tror, att en sådan lagstiftning minskar intresset hos skogsiigaren alt .sköta 



