368 X RIKSDAGEN 



växten komina alt medföra, att skogsgränsen så smånigom skulle flyttas från kusten med 

 dess klippiga stränder inåt landet, och på det viset skulle en hel del av den kultur för- 

 störas, som nu skyddas av de på de yttersta skären befintliga skogarna. Det är det ena 

 skälet. Det andra skälet är att nederbördsförhållandena i Stockholms län äro av en all- 

 deles säregen art i jämförelse med landet i övrigt. Betraktar man Stockholms län och 

 tänker sig en linje dragen från Gävle och ned till Stockholm, så ligger länet till större 

 delen utanför den linjen, och det egendomliga är — något som vem som helst kan göra 

 sig underrättad om genom väderlekskartorna — att nederbördsförhållandena äro mycket 

 ogynnsammare öster om denna linje än väster om densamma. Och vi ha i skogsvårds- 

 styrelsen kommit till insikt om att den ringa nederbörd, som förekommer utanför den 

 linjen, jämfört med i de inre delarna av landet, den inverkar ofantligt ofördelaktigt på 

 skogskulturen och skogsföryngringen. Det är därför som ett så stort område som 200,000 

 hektar av Stockholms län av skogsvårdsstyrelsen betraktas såsom svårföryngrad skog. 



Nu skall det enligt denna lags §§ 18, 19, 20 och 21 komma att bli så, att svårföryngrad 

 skog icke får avverkas utom till husbehov utan föregående utsyning och tillåtelse av 

 skogsvårdsstyrelsen. Jag kan icke på rak arm säga, hur många jordägare som finnas på 

 detta område av 200,000 hektar skog. Men enligt beräkningar i skogsvårdsstyrelsen skall 

 styrelsen behöva anställa 6 — 8 nya skogvaktare bara för att kunna tillämpa lagen på 

 detta område. Nu förhåller det sig faktiskt på det sättet, att den allra största delen av 

 jordägarna på detta område har skött sina skogar på ett utmärkt sätt, och skogsvårds- 

 styrelsen har aldrig haft anledning att ingripa. Men om nu denna lag kommer att bli 

 antagen, då får skogsägaren icke avverka skog till avsalu i någon form utan att ha 

 fått medgivande och utsyning av skogsvårdsstyrelsen, och det är detta som jag för min 

 del ansett mindre lämpligt, mest på grund av kostnadsfrågan. 



Men det är icke bara den synpunkten som spelar in, utan även en annan och det är 

 det otrevliga i att en skogsägare, som visat sig sköta sin skog på alldeles utmärkt sätt, 

 ändå icke skall få avverka några famnar ved till avsalu, utan att först ha fått utsyning 

 av skogsvårdsstyrelsen. Han måste vända sig dit, och vi ha där ett psykologiskt moment, 

 som jag anser vara av betydande vikt. Det är därför som jag tillåtit mig i en reserva- 

 tion hemställa, att riksdagen måtte besluta att bifalla utskottets förslag, men med en sådan 

 formulering av paragrafen, att lagen skulle träda i kraft först sedan skogsvårdsstyrelsen 

 bestämt, att en egendom skulle falla under lagen. Jag har trott mig därigenom kunna för- 

 billiga skogsvårdsstyrelsens arbete på dessa områden, samtidigt som man skulle avvärja det 

 där obehagliga psykologiska momentet, som ligger i att en jordägare, som annars sköter sig 

 utmärkt, tvingas att gå till skogsvårdsstyrelsen och anhålla om utsyning av skogen, även 

 om det gäller avverkning av blott några få famnar ved till avsalu. Nu är jag ensam 

 leservant på den punkten, men jag får väl, då den paragrafen föredrages, tänka över, om 

 jag vågar framställa något yrkande på densamma. 



Herr Gustafsson i Älvsered: Herr talman, mina damer och herrar! Då jag har min 

 hemvist i det stora skogsbälte, som sträcker sig över det småländska höglandet och in i 

 södra Västergötland och norra Halland, och därför äger god kännedom om förhållandena 

 i dessa bygder, vill jag icke underlåta att i denna fråga säga några ord och något skildra 

 förhållandena där nere och hur de komma att ställa sig efter denna lags antagande, såsom 

 jag ser det. 



Under kristiden fingo vi ju många kristidslagar och bland dessa även vår provisoriska 

 skogsvårdslag. Säkerligen var denna lag då ganska behövlig — i varje fall lika nödig 

 som många andra kristidslagar — för att under då gällande höga priser å skogsprodukter 

 hindra rovdrift på vårt skogskapital. Sedan dess ha vi låtit den ena kristidslagen efter 

 don andra försvinna, men nu äro vi i färd med att i stället för denna kristidslag stifta 

 en bestående lag, som är mycket strängare än kristidslagen. 



Särskilt genom att förändra uttrycket »ungskog» till beteckningen »yngre skog» vill 

 man fråntaga hemmansägarna den fria dispositionsrätten över ännu mera av deras egen- 

 dom. Man tvistar ju om vad som menas med beteckningen yngre skog, men alla äro av 

 den meningen, att däri inrymmes betydligt mycket mera än som avses med beteckningen 

 ungskog. De som åhörde diskussionen vid skogsvårdsstyrelsernas möte fingo klart för sig 

 att i begreppet yngre skog kunde inrymmas ända upp till 60- å 80-årig skog. Då faller så 

 gott som all skog i min hembygd under denna Lag. 



Man har med visst fog liknat våra skogar vid en räntegivande bank, och jag vill icke 

 underskatta den nationrdckonomiska vinst som vårt land skulle göra genom att sätta våra 

 hemmansägare under visst förmyndcrskai) uch härigenom tvinga dem alt utöka sitt kapital 

 i denna bank eller genom lagbud tvinga dem till uthålligt skogsbruk och på så sätt hindra 



