SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 369 



dem ;iU utlaga iiitr ;in räntan pa .sitt kapital. I larigcndni blir ju värl land kap i t al rik a re. 

 Men det skulle vårt land också bli, om nian tvingade arbt'tare och löntagare att satta 

 undan en del av sin inkomst till en sparpenning för framtiden eller genom att sätta våra 

 kapitalister under förmynderskap och därigenom hindra dem att uttaga mer än räntan på 

 sitt kapital. Ett dylikt in-jripande i den enskildes fri- och rättigheter har man emellertid 

 hittills icke vågat sig på. Och dessutom torile inkomsterna för de enskilda individerna ofta 

 icke vara större, än att de åtgå för det dagliga livets behov. Ja, de som nu ha sparat 

 kapital få ofta brandskatta detta för att skaffa vad till livets nödtorft hörer för sig och 

 sin familj. Och jag vågar påstå, att detsamma ;ir förhållandet med dessa hemmansägare, 

 som bo i dessa karga skogsbygdei i södra Sverige, som jag känner till. Många av dessa 

 ha kanske stora familjer och därtill kanske dryga skulder på sina små fastigheter. Det 

 må därför icke förtänkas dem, om de, då tiden för räntor och avbetalningar är inne 

 eller då växlarna förfalla, brandskatta sitt skogskapital något hårdare, än vad en skogs- 

 tjänsteman eller en skogsvårdsstyrelse skulle anse vara ur skogsvårdssynpunkt riktigast. 

 I egenskap av mångårig taxeringsordförande har jag erfarenhet av att det vissa år skulle 

 vara alldeles omöjligt för många av dessa hemmansägare att klara sig, om de icke fä 

 avverka skog utöver vad som i skogsvärdshänseende är lämpligt. Jag vågar påstå att 

 många, ja, hundratals av dessa små fastighetsägare tvingas att sälja sina gårdar och bli 

 arrendatorer eller emigrera, om de icke i nödens stund få till avsalu avverka även 

 yngre skog. 



Utskottet har ju gjort den förbättringen av förslaget, att skogsägaren under vissa för- 

 hållanden får avverka husbehovsvirke, och detta är ju gott och väl. Men det är enligt 

 min mening understundom lika nödvändigt att genom försäljning av skogsprodukter skaffa 

 bröd till familjen som att skaffa ved till spisen. 



I södra Sveriges skogsbygder äro nog förhållandena olika mot i norra och mellersta 

 Sverige. Därnere finnas ytterst få, om än några, skogskomplex på en hand. Det härad 

 jag tillhör. Kinds härad, med ett invånareantal av 30,000 personer, är delat på flera tusen 

 små jordbruksfastigheter. Av den statistik, som upprättades vid den senaste fastighets- 

 taxeringen, visade det sig, att i det taxeringsdistrikt, som ligger mig niirmast och som 

 omfattar tre socknar med cirka 400 brukningsdelar, hade varje hemmansdel i medeltal icke 

 fullt 3 hektar åker, men skogsmarken rörde sig om 30 — 100 hektar per brukningsdel. För- 

 hållandena äro ungefär enahanda överallt i södra Sveriges skogsbygder. Men det är ju 

 lätt för var och en att förstå, att det är omöjligt för hemmansägare, med större familjer 

 åtminstone, att på så små åkerarealer i en karg och hård natur leva på åkerbruk. Man 

 måste lita till skog och skogsmark på det sätt, som i varje enskilt fall är behövligt jämte 

 en intensiv boskapsskötsel. 



Statistiken visar, att i dessa skogsbygder finns det mer än dubbelt så många hemdjur 

 per hektar åker som i de mera bördiga slättbygderna. Förklaringen härtill är, att skogs- 

 markerna i stor utsträckning användas till betesmarker. Enligt nu föreliggande förslag 

 skulle även detta försvåras, ty man kan ju icke komma ifrån att någon skadegörelse å 

 skogen uppkonnner genom betning av hemdjur, såsom också omnämnes i 10 § av detta 

 lagförslag. 



Det är ju ett allmänt känt faktum, att bonden älskar sin jord nicr än någonting annat, 

 och jag vågar påstå att hemmansägarna i skogsbygden i lika hög grad älska sin skog 

 och som regel numera icke överavverka den utöver vad nöden eller förhållandena under- 

 stundom kräva. Staten bör enligt min mening icke i onödan lägga sin hand över bondens 

 fria dispositionsrätt över sin egendom, och därigenom minska bondens kärlek till sin jord. 



Det finnes i skogsbygderna många exempel på att samma fastighet varit i samma familjs 

 ägo imder flera generationer. Detta har låtit sig göra även då flera arvingar funnits, 

 därigenom att en större del av skogen avverkats och förvandlats till penningar, varefter 

 gården för en billig penning fått övertagas av ett av barnen och skogspengarna delats 

 bland de (ivriga arvingarna. Skulle nu föreliggande förslag bli verklighet, kan något sådant 

 icke vidare förekomma. 



Skall å skogsgårdarna endast uthålligt skogsbruk få förekonnna och endast räntan på 

 skogskapitalet få uttagas, under det gården ständigt skall vara välbeväxt med skog, så 

 komma dessa små skogshemman med ett 50-tal hektar skogsmark att bli så dyrbara, att de 

 icke kunna köpas av andra än förmögna personer, och då dessa som regel icke vilja bebo 

 och bruka smågårdar med 3 hektar åker, så kommer jordbruket att utlämnas till torpare 

 eller arrendatorer till föga gliidje för den självägande bondeklassen. 



I min hembygd fanns det för några år sedan ett familjebolag som ägde ett 20-tal 

 gårdar, vara skogen sköttes av bolaget och jordbruket av statare och arrendatorer. Bola- 



