370 X RIKSDAGEN 



Ket beslöt emellertid år 1913 att avveckla. Skogen avverkades långt utöver vad som enligt 

 detta lagförslag hädanefter skulle få ske, och därefter försåldes gårdarna till de förra 

 arrendatorerna, som nu sitta som självägande hemmansiigare. Hädanefter måste det gå 

 den andra vägen: förmögna personer eller bolag komma att övertaga skogsgårdarna och 

 jordbruket kommer att överlämnas åt arrendatorer. För min del kan jag icke se, att det 

 är någon fördel i en dylik utveckling. 



Då jag har denna uppfattning och då det med gällande återplanteringslag icke finnes 

 minsta fara för att det i vårt land skall bliva brist på skog, så måste jag, herr talman, 

 yrka avslag på lagen. 



Herr Carls tram i Helgagård: Herr talman, mina damer och herrar! Fastän mitt 

 namn icke kommit att stå under utskottsbetänkandet på grund därav att jag måste före- 

 taga en resa, då det definitiva beslutet i utskottet skulle fattas, så har jag dock varit 

 med i utskottet, då dessa frågor där ingående diskuterats, och jag har sålunda i viss 

 mån ansvar för det beslut, som utskottet kommit till. Jag ber därför att få säga några 

 ord i denna fråga. 



Jag förstår ganska väl att många av Sveriges skogsägare, då det gäller en sådan lag- 

 stiftning som denna, känna en viss motvilja för att gå med på en sådan här lag. Man 

 har ju i allmänhet den uppfattningen, att var och en bör sköta sig själv ute i bygderna 

 och att detta länder det hela till det bästa. Men jag tror ändå att den, som har med öppen 

 blick följt hur det gått till under gångna årtionden i fråga om behandlingen av Sveriges 

 skogskapital, har kunnat få klart för sig, att det räcker ändå icke med blott en lagstift- 

 ning som 1903 års återväxtlag, utan det fordras en skyddslagstiftning även för den 

 växande skogen. Och jag kan icke undgå att ha den känslan — och den har också kom- 

 mit fram inom utskottet från olika håll — att på de senare åren ha verkligen skogsägarna 

 ute i landet lärt sig förstå skogsvårdsstyrelsens arbeten på ett mycket bättre sätt, än de 

 kunde göra de första åren. Och det har gått så långt på många platser, att man t. o. m. 

 — jag har åtminstone hört många enskilda skogsägare påstå det — varit av den me- 

 ningen, att skogsvårdsstyrelserna i vissa fall icke gjort sin skyldighet, då det gällt att 

 hålla efter skogsskövlarna. 



Nu skall jag för min del med detsamma bekänna det, att om det hade funnits en 

 möjlighet att få en skyddslag för våra skogar, som hade hållit efter skövlarna bara, men 

 lämnat den lojdia skogsägaren fri, då skulle jag naturligtvis ha varit den första här i 

 kammaren att gå med på en sådan lag. Och jag vill säga, att jag har funderat ganska 

 mycket och ganska ingående på möjligheten att få fram en sådan lag, som skulle taga 

 sikte på skövlarna av skogskapitalet men lämna de andra fria. Det har emellertid visat 

 sig, att detta är absolut omöjligt. Man kan till exempel icke stifta en lag med rubrik: 

 »lag mot smugglare» ; man måste stifta en lag som heter »lag mot smuggleri». Men då 

 hindrar ju icke detta, att även den lojala medborgaren, som icke smugglar, kan bli utsatt 

 för obehaget att visiteras, och det får han då underkasta sig med jämnmod. Jag menar, 

 att man kan icke stifta en lag mot skogsroffare, utan en lag om skydd för skogar, och 

 då faller naturligtvis även den lojale skogsägaren under lagen. 



Nu har jag den förhoppningen, som herr Sjöblom nyss gav uttryck åt, att Sveriges 

 skogsvårdsstyrelser måtte på ett mycket varligt sätt gå fram, då det gäller att se till att 

 den enskilde jordbrukaren icke bliver för hårt efterhållen. Och jag tror också, att det 

 skall visa sig i praktiken, såsom det också redan har visat sig, att skogsvårdsstyrelsens 

 tjänstemän skola ha förståelse för att, där behov föreligger, låta den enskilde, i ömmande 

 fall, gå något längre, än vad lagens stumma bokstav tillåter. 



Den fråga, som man kanske mest varit inne på i dag och som givetvis är av den allra 

 största betydelse i detta lagförslag, är begreppet »ungskog» eller »yngre skog». Nu är det 

 så, att utskottet stannat för begreppet »yngre skog». Jag var nog från början en smula 

 betänksam, hur man skulle ställa sig till denna beteckning. Men jag har en viss erfarenhet 

 från min hembygd, som råkar vara Småland, om vilket herr Sjöblom sade, att man där 

 hugger så fasligt mycket ungskog, jag har den erfarenheten, säger jag, att skogshandlare, 

 som köpa gårdar för att taga ut skogskapitalet, ha med nuvarande lag tillåtits gå så långt, 

 att det finnes knappast gärdsel kvar på vissa gårdar, sedan de fått utföra sitt verk. Jag 

 skall be att få atiföra ett exempel, därför att det är ganska belysande. I min hemort var 

 det en gammal jordbrukare, som i 50 år hade haft en gård i sin ägo, och han hade under 

 30 år av denna tid huggit varje år i skogen för att kunna täcka de utgifter, som han så 

 att säga för varje år behövde täcka, ur skogen. Men då han lämnade gården till en av 

 sina söner, så hade han icke värre farit fram med skogen, än att denne, fastän det endast 

 gällde ett fjärdedels hemman, vars areal utgjorde 156 tiuinland, fick under kristiden av 



