372 X RIKSDAGEN 



liksom i många andra län kan finna, att småskog i stor utstriickning avverkas — särskilt 

 sker avverkning för stickved och dylikt. Men det kan hända, att dylik skog också uttagits 

 genom gallring. Jag tror nämligen, att skogsägarna i många fall just använda denna 

 metod, då det gäller att få fram de mindre dimensionerna. Och då man här talar om sina 

 erfarenheter från Småland, kan jag inte undgå att tala om den känsla jag fick, då jag for 

 i Norrland, under riksdagsresan år 1920. Jag blev då i min tur betänksam, då jag vid 

 flera tillfällen, särskilt uppe i Västernorrland, fick se, hurudant det »timmer» var, som 

 flottades i älvarna. En smålänning skulle knappast ha menat, att detta var riktigt tim- 

 mer, ty det var virke av så små dimensioner, att man mycket sällan avverkar dylikt i 

 Småland. Men det måste naturligtvis bli skogsvårdsstyrelsernas uppgift att i varje särskild 

 landsdel utbilda en viss praxis rörande vad begreppet »yngre skog» skall innebära. Jag 

 tror inte, att detta skall möta synnerliga svårigheter eller leda till de konsekvenser, som 

 man från motståndarehåll velat göra gällande. 



Det är alldeles uppenbart, att om Kungl. Maj:ts förslag i denna fråga framlagts oför- 

 ändrat, jag inte skulle ha kunnat vara med om detsamma. Men jag fick snart klart för 

 mig, att vad som i denna av Kungl. Maj:t föreslagna lagstiftning var det farligaste, var 

 det direkta åtalsstadgandet, men då detta nu borttagits, hyser jag ingen fruktan för för- 

 slaget. Bortsett från vad som gäller för de svårföryngrade skogarna, kan nu ingen skogs- 

 ägare fällas till ansvar utan att han förut erhållit anvisning eller meddelats förbud av 

 skogsvårdsstyrelsen. Under sådana förhållanden tror jag inte, att förevarande lag, även 

 med antagandet av begreppet »yngre skog», skall få den olyckliga betydelse för Sveriges 

 lojala skogsägare, som man här- från avslagssidan vill påstå. Däremot kan det på detta 

 sätt ges möjlighet för skogsvårdsstyrelserna att hålla efter skogsjobbarna, och detta vilja 

 vi ju litet var. 



Jag skall inte i övrigt ingå på lagens olika paragrafer — jag har ju uppehållit mig vid 

 den paragraf, som torde väcka det största intresset och vara den viktigaste. 



Endast i fråga om den reservation, som avgivits rörande skogsvårdssällskapen, skall 

 jag be att få säga ett par ord. Jag för min del kan inte gå med på, att dessa sällskap 

 undantagas från lagen. Detta icke därför, att det skulle medföra stora praktiska olägen- 

 heter för skogsvården, om så skedde, utan av vissa psykologiska skäl. Ty hur tro ni, mina 

 damer och herrar, att det skulle verka, om man går ut bland Sveriges skogsägare och 

 säger: ja, nu ha vi fått en skogsvårdslag, som i någon mån är strängare än den vi haft 

 förut, men det finns s. k. skogssällskap, som icke alls behöva ha med denna lag att göra, 

 utan som helt gå fria för densamma ! Jag tror inte, att ett sådant besked skulle upptagas 

 så synnerligen välvilligt ute bland folket. Man säger visserligen, att vi icke böra misstro 

 skogssällskapen. Jag gör inte heller detta. Men då vi nu misstro — om jag får använda 

 det uttrycket — alla Sveriges skogsägare, böra icke härvidlag för några gälla särskilda 

 bestämmelser. Det uppkommer i så fall en olikhet inför lagen, som jag icke vill gå 

 med på. 



Herr andre vice talman ! Jag skall, då jag nu slutar mitt anförande, icke göra något 

 yrkande i fråga om föreliggande paragraf, men jag vill i stort sett yrka bifall till och rösta 

 för utskottets förslag. 



Herr Lindman: Herr talman! Jag skall be att få göra några erinringar i anledning 

 av de yttranden, som fällts här under debatten. Jag vill då först säga några ord om det 

 anförande, som greve Hamilton höll för en stund sedan. 



Greve Hamilton framförde en varning för att gå så långt, som förevarande förslag 

 innebär. Han sade sig icke ha någonting emot en återväxtlag sådan som 1903 års lag, 

 men då det gäller att gå längre, ville han icke vara mtd. Jag har en alldeles motsatt upp- 

 fattning. Jag anser, att tiden nu är inne att verkligen gå ett steg längre. Redan år 1903 

 var den frågan uppe, om man inte skulle bereda ett skydd även åt den unga, växtliga 

 skogen, men naturligtvis kunde man då icke kräva, att så skulle ske. Tiden var ännu icke 

 mogen, och man höll före, att det var ett stort steg, som togs redan genom införandet av 

 1903 års återväxtlag. Nu ha vi under åtskilliga år haft en provisorisk lagstiftning, vilken 

 i vissa hänseenden gått längre än det här föreliggande lagförslaget. Att då låta denna pro- 

 visoriska lag förfalla utan att sätta något i dess ställe, skulle vara att taga ett steg till- 

 baka, under det vi enligt min mening måste vara beredda på att gå framåt. Om man tager 

 hänsyn till de modifikationei, som utskottet gjort i det kungl. förslaget, kan jag inte för- 

 stå annat än att det är en riktig åtgärd, som här föreslås, en åtgärd, vilken icke behöver 

 medföra någon som helst av alla de risker, som man på olika håll befarar. 



Det är klart, att när en lag sådan som denna skall åvägabringas, det reses motstånd 

 från många håll, där man känner sig berörd av lagens bestämmelser — farhågor växa upp, 



