SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 373 



all man inlc lar bköui sig lika friu som enligt lyoj ars lag u. s. v. Della ar ell motstånd, 

 som jag mycket väl förstår. Men å andra sidan menar jag, att just skyddet av den yngre 

 skogen, vilket det h:ir huvudsakligen år fråga om, i alla fall ar av en sådan vikt både för 

 den enskilde och för det allmänna, att detta steg bör kunna tagas. 



Det har nu i "n reservation yrkats, att nian vid tredje paragrafen skall antaga beteck- 

 ningen »ungskog» i stället för »yngre skog», och talesmannen härför har här i denna 

 kammare i främsta lummet v:'.rit herr Johansson i Kälkebo. Jag medger, att han har rätt, 

 då han säger, att begreppet »yngre skog» går liingre än »ungskog» — det är uppenbart, att 

 så är fallet. Men därav följer icke, att begreppet, som han säger, går mycket längre, så 

 att det omfattar skog högt upp i medelåldersklassen. ]3et är klart, att, då ingen definition 

 finnes, man icke alldelcL. besämt kan säga vad som menas med »yngre skog», men man 

 kan lika litet ange, vad som menas med »ungskog». Vad man här vill, är att skydda den 

 växtliga skogen, den som står i sin allra kraftigaste växt. Att detta är nödvändigt, tror 

 jag, att alla de, som vilja ha en effektiv lag, måste vara ense om. I motiven lill den 

 kungl. propositionen framhölls också detta syfle, fastän Kungl. Maj:ts avfattning av 

 själva lagparagrafen står i viss strid med motiverna genom upptagandet av en definition, 

 som tog sikte på fröbarheten — en fröbar skog kan ju nämligen vara mycket yngre än 

 »yngre skog». Skogen kan ju vara fröbar redan vid 15-, 20- och 25-årsåldern, ifall den 

 är friställd och lever under gynnsamma förhållanden. Men det är just sådana bestånd, 

 som i förhållande till sin ålder ha lågt värde, om de avverkas, under det att de få ett 

 väsentligt högre värde, om de få stå kvar och skyddas, till dess de himnit växa in i 

 värdefullare åldersklasser. 



Gentemot herr Gustaf. sson i iVlvsered vill jag vidare understryka, att en skogsägare dock 

 enligt denna lag får bedriva ganska stor avverkning utan vidare. För det första äger han 

 att tillgripa äldre -skog, om sådan finnes. För det andra har han rättighet att gallra i 

 den yngre skogen. Och för det tredje medges han befogenhet att, även om yngre skog 

 är genomgallrad så mycket som rationellt bör ske. avverka densamma, ifall han nämligen 

 behöver göra detta för sitt husbehov. 



När man sedan sciger, att avverkningen av skog i många fall måste tillgripas såsom ett 

 stöd för hemmansägaren eller skogsägaren — det finns, menade herr Gustafsson, jord- 

 bruk, som äro så dåliga, att de inte kunna bära sig, utan att skogen avverkas — skulle 

 jag villja göra den reflexionen, att det är väl uppenbart, att dessa jordbruk i stället bära 

 sig allra bäst, om ägaren även sköter sin skog på det lämpligaste sättet. Det kan aldrig 

 vara rationellt och riktigt, att han tager bert skogen just vid den tidpimkt, då den bör 

 stå kvar för att bereda honom större inkomst och större avkastning. 



Utskottet har tillåtit sig att säga, att för den en.skilde skogsägar,.'n, lika val som för 

 landet, är det givetvis en fördel, om utvecklingsbara bestånd, som genom en rätt vård 

 och behandling skulle kunna nå avsevärt värdefullare dimensioner, icke finge i förtid ned- 

 huggas för att lämna ett jämförelsevis lågt realisationsvärde. Jag är alldeles övertygad 

 om, att detta uttalande av utskottet är fullkomligt riktigt. 



Nu säger man, att om man använder uttrycket »yngre skog», måste man ha en defini- 

 tion, ty det är ej en i skogsterminologien känd beteckning. Jag menar att då behöver 

 nian definition lika väl för »ungskog». Annars blir väl följden den, att man går efter 

 den nu gällande terminologien. Dtt finns en sådan uti benämningarna »ungskog», »medel- 

 ålders skog» och »gammal skog». De myndigheter, som skola tillämpa lagen, exempelvis 

 domstolorna, komma väl, antager jag, alt gå efter denna. I förevarande fall ha vi ju 

 alltså att taga hänsyn till domänstyrelsens uttalanden härom, enligt vilka man uti cir- 

 kulär 1916 angående de allmänna skogarnas indelning till ordnad hushållning föreskrivit, 

 att skogen skall benämnas ungskog så länge den ej nått en ålder motsvarande en fjärdedel 

 av omloppstiden. Med en omloppstid av 80 år omfattar ungskogen sålunda skog med en 

 fjärdedel av denna ålder, d. v. s. 20 år. Detta bleve då åldern för ungskog i södra och 

 mellersta delarna av landet. I de norra komme den upp till 40 år vid 160 års omloppstid. 

 Det är väl egentligen ingen av oss, som vill vara med cm, att skog får avverkas i det 

 södra och mellersta Sverige redan vid 20-årsåldern och i Norrland vid 40-ärsäldern. Det 

 är uppenbart, att det är att gå alldeles för långt att medgiva något sådant. Det är sant 

 alt domänstyrelsen i sitt över skogslagstiftningskommitténs betänkande år 1921 avgivna 

 utlåtande uttalat att, då man utan samband med skogsindelning talade om ungskog, den- 

 nas övre åldersgräns kunde anses ligga emellan 40 och 80 år, varierande från söder till 

 norr, men inget ord om detta uttalande bleve vägledande för domstolar och myndigheter. 



Skogen genomgår i den ålder, som det här är fråga om, sin värdefullaste tillväxt. Jag 

 vill påpeka, att man har, med stöd av de senasle undersökningar, som förelagils, fått be- 



2 5- Sko^svårds/ö reningens Tidskrift ig?^. Serien T». 



