374 X RIKSDAGEN 



visad nödvändigheten av starka gallringar, och man börjar på skogsniannahåll bli mer 

 och mer enig om, att skogen i den ifrågavarande åldern bör gallras starkt. Detta är av 

 särskild vikt att observera, ty det gäller att utveckla bestånden så hastigt som möjligt, 

 för att de må kunna utväx;-. åtminstone till vad man kallar mindre timmerdimensioner. 

 Det är klart, att skogsvårdsstyreUens uppgift är alt undervisa allmänheten om dessa för- 

 hållanden. När greve Hamillon, tjälv ordförande i en skogsvårdsstyrelse, säger, att det 

 »borde» vara skogsvårdsstyrelsens uppgift att undervisa allmänheten, vill jag påpeka, att 

 i den lag, som vi snart komma till, nämligen förordningen om skogsvårdsstyrelser, står 

 det i första paragrafen, att styrelsens uppgift är att verka upplysande och undervisande. 



Jag menar sålunda, att det är av ofantligt stor vikt, att de yngre skogarna få — genom 

 gallringar och starka sådana — behandlas på sådant sätt, att vad som står kvar efter gall- 

 ringen så fort som möjligt kan växa ut till värdefullare dimensioner och därigenom giva 

 skogsägarna större utbyte än de annars skulle få. 



Herr Johansson i Uppmälby, som berörde herr Lindhagens motion, har i anslutning till 

 denna i en reservation begärt en skrivelse till Kungl. Maj:t med hemställan att kommun- 

 skogar och bolagsskogar skola ställas under särskilda bestämmelser. Jag skall be att få 

 göra några anmärkningar mot herr Lindhagens motion. Herr Lindhagen säger, att det är 

 mycket lättare för en stor skogsägare att sköta sin skog efter rationella grunder, efter 

 hushållsplan m. m., under det att detta ställer sig svårare för en liten skogsägare — annars 

 borde man, menar han förmodligen, ålägga både den lilla och den stora skogsägaren att 

 avverka efter plan o. s. v. »Den förståndiga skogsägaren pålägges därigenom icke», säger 

 herr Lindhagen, »någon ny tunga, utan blott ett obetydligt besvär. Den misshushållsamme 

 skogsägaren åter ålägges ett både för honom själv och samhället gagneligt tvång till god 

 ekonomi». Beträffande detta vill jag, herr talman, säga, att det finns ingen som kan 

 göra gällande, att de större skogsägarna i stort sett sköta sina skogar sämre än de mindre. 

 Jag skulle nästan kunna våga det påståendet, att om man undersökte, huruvida någon- 

 dera kategorien skötte sina skogar sämre än den andra, skulle man komma till det resul- 

 tatet, att den större skogsägaren i genomsnitt vårdar skogen bättre än den mindre. Man 

 har fått belägg på detta påstående genom att det vid rikstaxeringen i Värmland visade sig, 

 att det på bolagens skogar och de större skogarna överhuvud erhölls en större kubikmassa 

 per hektar än på de mindre. Men för övrigt förhåller det sig så, att här ifrågavarande 

 lagbestämmelser, som jag hoppas att riksdagen i dag kommer att ant.iga, innebära strängare 

 bestämmelser än de som finnas i 1903 års lag och att de skola komma i tillämpning både 

 för stora och små skogsägare. Jag menar, att det vore rätt oegentligt, att man just nu, när 

 det införes en lag med strängare bestämmelser, skulle komma med undantagsstadganden 

 för de stora skogarnas del. 



För övrigt bör man, vad skötseln av de stora skogarna och deras ställande under hus- 

 hållsplan beträffar, observera en viss omständighet, som kanske motionären inte tillräck- 

 ligt mycket tänkt på. Går man på en dylik linje, måste man nämligen också införa ett 

 institut, varigenom en större skogsägare hindras att frånskilja ägor från sådana marker, 

 som beröras av de hushållsplaner, vilka han skulle upprätta eller som kanske skulle upp- 

 rättas for honom. Det kan nämligen inte få tillgå så, att varje enstaka hemmansdel eller 

 varje liten lott av skogen skall skötas för sig, iå att avverkningen skall ske på en liten 

 del av varje sådan lott för sig. Indelningen och hushållsplanen måste naturligtvis breda 

 ut sig över hela skogen. Men därav följer å andra sidan, att vissa delar och vissa hem- 

 manslotter, ingående i denna skogskomplex, vid ett visst tillfälle kunna bli avverkade, 

 under det andra inte bli det. Om man nu frånskiljer genom försäljning den del, som man 

 har avverkat, så har man därigenom fått bort en del av ifrågavarande skog — detta kan 

 inte förebyggas. Ett antagande av reservationens utgångspunkter borde sålunda åtföljas av 

 lagbestämmelser, som hindrade en större skogsägare att förfara med sin skog så, att han 

 frånskiljer vissa delar av skogsområdet. Komplexen måste ju bibehållas som enhet under 

 den gemensamma planen. 



Herr Johansson i Uppmälby har vidare, beträffande den äldre skogen enligt § 5 i lagen, 

 avgivit en reservation, vari han påyrkar, att man skall återinföra uttrycket »behövlig 

 skog», som förekom i den kungl. propositionen, i stället för att som utskottet föreslår 

 tala om skog »för husbehov». Att utskottet velat göra denna ändring, har berott därpå, 

 att man ansett, att det vore att gä för långt, om man begagnar en sådan beteckning som 

 »behövlig skog», när det gäller den äldre skogen. Ett dylikt uttryck kan — såsom reser- 

 vanten, enligt vad som framgick av hans yttrande, synes mena — betyda, att man efter- 

 strävar, att det efter avverkningen skall finnas kvar så mycket skog, att den kan utgöra 

 ett stöd för jordbruket, i den mån detta icke bär sig sjfilvt, alltså någonting som hem- 



