376 X RIKSDAGEN 



skarpt, och jag bygger på detta, tii liten förhoppning om framgång för min ståndpunkt. 

 Herr Johansson i Kälkebo framställde det så, som om skogssällskapen, om de undantoges 

 från lagens bestämmelser, skulle kunna fara fram och handskas med sin skog hur som 

 helst. Det är naturligtvis inte alls meningen, att de skola göra detta. Det är ingen som 

 tänker sig den möjligheten ; det är inte fråga om, att de på något vis skola befrias från 

 lagen för att de skola vara i stånd att skövla skog eller avverka hur som helst — det 

 ligger i hela deras uppgift att inte förfara på det sättet. Och då herr Johansson i Upp- 

 mälby nämnde, att han kunde vara med på att göra ett undantag för skogssällskapens del, 

 om det endast gällt kommunskogslagen, förstår jag uppriktigt sagt inte hans ståndpunkt. 

 Kommunskogslagen har ju mycket strängare bestämmelser än här förevarandc lag — där 

 skall ju uppföras hushållsplaner för de olika skogarna o. s. v. — och det vore väl då 

 minst lika angeläget att ge skogsvårdssällskapen dispens eller befrielse från den lindrigare 

 lagstiftningen. Jag förstår inte riktigt konsekvensen i detta resonemang. 



Herr Carlström i Helgagård talade också på denna punkt i samma riktning som herr 

 Johansson i Uppmälby, och detta, som han sade, huvudsakligen av psykologiska grunder. 

 Ja, herr talman, jag anser, att just psykologiska skäl tala för, att vi böra låta sällskapen 

 ha denna frihet. Den bör finnas, men ingalunda för att sällskapen må kunna hantera 

 skogen hur som helst, ty skulle ett skogssällskap komma att urarta på ett sådant sätt, 

 vore det en enkel sak att få en nndring i lagbestämmelsen till stånd. Jag tror emellertid, 

 med den kännedom jag har om skogsvårdssällskapen, att det skall dröja många år, in- 

 nan man kan påvisa, att något sådant inträffat. Förhållandet är ju det, att den allmänna 

 skogsvårdslagen sträcker sig inte så långt, att den vill dirigera skogshushållningen efter 

 vissa för det särskilda fallet lämpade ekonomiska beräkningar. Den befattar sig endast 

 med det mest elementära i skogsvården, d. v. s. sättet för avverkningens utförande ocn 

 åstadkommandet av ungskog. I den allmänna skogsvårdslagen införes blott det, som skafl 

 gälla för all skogsvård. Skogsvårdssällskapens hushållning återigen ligger på ett högre 

 plan — de uppgöra vissa planer, som sedermera följaso. s. v. Det torde enligt min uppfatt- 

 ning inte vara något att vinna, om man avfordrar sällskapen en skogsvård, som endast 

 innebär ett tillgodoseende av de allra enklaste kraven på skogsskötsel. Och i detta sam- 

 manhang återkommer jag till herr Carlströms yttrande om det psykologiska momentet 

 härvidlag. Vi ha nog haft en liten förnimmelse i utskottet, där det suttit icke så få 

 ledamöter av skogsvårdsstyrelserna, att styrelserna äro ganska känsliga för ingrepp i sin 

 befogenhet och ställning. Här ha vi just ett visst psykologiskt moment för deras del, men 

 precis detsamma gäller dem, som handha skogsvårdssällskapens angelägenheter. Man frå- 

 gar sig verkligen: vad tjänar det till att fastslå, att, om ett skogsvårdssällskap har under 

 sin vård marker med svår föryngrade skogar, dess egna tjänstemän icke kunna få bestämma 

 över avverkningen utan att det skall komma skogsvårdsstyrelsens tjänstemän, länsjäg- 

 mästare, biträdande länsjägmästare och länsskogvaktare för att fastställa vad som skall 

 göras ? Jag menar, att det vore en rättvis gärd av erkännande åt det stora arbete, som 

 det befintliga skogsvårdssällskapet utfört, om riksdagen medgåve ifrågavarande dispens.' 

 Skogsvårdssällskapet har, som föregående talare omnämnt, gjort stora uppoffringar, lagt 

 ned mycket arbete och mycket pengar i utövandet av sin verksamhet, och man kan lätt 

 tänka sig, att om denna frihet icke beviljas av riksdagen ett visst missmod griper dess 

 ledande män. Det är att frukta, att i så fall deras intresse icke blir lika stort som förut 

 intresset att fortsätta på den bana där de hittills varit inne, nämligen att på frivillig- 

 hetens väg insamla stora penningsummor i syfte att skapa välskötta skogar. Ytterligare 

 finns det en hel del kommuner, som ligga under skogsvårdssällskapet, och man skulle 

 nästan kunna tänka sig, att dessa kommuners intresse skulle stärkas, om de visste, att en 

 sådan befrielse kan vinnas, likom att det annars komme att försvagas. 



Herr Johansson i Kälkebo säger också, att skogsvårdssällskapen i så fall icke skulle 

 komma att betala några avgifter till domänstyrelsen för den tillsyn, som domänstyrelsen 

 komme att utöva. Jag vill då fästa hans uppmärksamhet på, att för skogsvårdssällskapens 

 skogar skola under alla förhållanden, även om de dispenseras från lagens bestämmelser, 

 betalas skogsvårdsavgifter. Sällskapen ha betalat sådana, de göra det nu, och de komma 

 att göra det. Avgifterna inflyta visserligen icke till staten utan till skogskassorna. Den 

 utgift som staten har för ifrågavarande tillsyn kommer säkerligen också, enligt vad jag 

 gjort mig underrättad om, att bli mycket minimal. För övrigt betalar staten på andra om- 

 råden en liknande tribut, nämligen därutinnan, att — såsom vi skola finna, när vi komma 

 till skyddsskogarna — det för dessa icke erlägges några ersättningsavgifter, fastän staten 

 även där handhar tillsynen. Jag menar med andra ord — jag vill till sist än en gång 

 understryka detta — att riksdagen bör giva den gärd av aktning och tacksamhet åt skogs- 



