SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x 377 



vårdssällskapet, som ett fritagande från lagens bestämmelser skulle innebära. Det är ett 

 mycket stort och värdefullt arbete, som skogsvårdssällskapet utfört, ett arbete, som bör 

 uppmuntras och icke stäckas på det sätt, som av reservanterna föreslagits. 



Jag vill redan nu, herr talman, nämna, att jag vid andra paragrafen i lagen kommer 

 att framsälla ett yrkande, som innebär en ändring i den reservation jag framställt. Jag 

 har nämligen där begärt, att det i § 32 i lagen skall införas bestämmelser om dispens- 

 möjlighet för skogsvårdssällskapen. Detta skulle emellertid medföra en liten oegentlig- 

 het, därför att bestämmelsen kommer in under en felaktig kapitelrubrik. Mitt yrkande 

 kommer för den skull att gå ut på, att den bestämmelse, varom jag hittills hemställt i 

 § 32, i stället införes redan under § 2 i lagen som ett moment 3 i densamma. Detta yr- 

 kande kommer jag som sagt sedermera att framställa vid förevarande punkt; nu har jag 

 intet annat yrkande att göra än om bifall till punkt A. 



Herr Sil fver schiöld: Herr talman! Det är ju helt naturligt, att landets skogsägare 

 ha det livligaste intresse för det sätt, varpå denna lag kommer att behandlas och avgöras 

 av riksdagen. Jag anser, att i det skick, som det kungl. förslaget nu — efter behand- 

 lingen i utskottet — ligger framför oss, kan detsamma ur ren skogsvårdssynpunkt an- 

 tagas. Men det finns enligt mitt förmenande även andra synpunkter, som man bör lägga 

 på denna sak. Jag skulle vilja säga vad en framstående man — jag tror nästan, att det 

 var den föregående ärade talaren — yttrade en gång vid ett sammanträde, då frågan om 

 skogslagarna behandlades, nämligen att man måste komma ihåg att det bakom skogen 

 finns människor. Det är, menar jag, riksdagens skyldighet, när det stiftas lagar — och 

 särskilt med hänsyn till den mångfald av lagar, som nu för tiden stiftas — att se till, 

 huru de komma att verka på den stora allmänheten, som skall åtlyda dem. 



Jag tror inte, att det på förevarande område är lyckligt att gå alltför hårt och bröst- 

 gänges till väga, då man iiämligen i så fall lätt riskerar det goda samarbete, som man 

 delvis vunnit och vill vinna mellan skogsvårdsstyrelserna och skogsägarna. De proviso- 

 riska lagar vi redan nu hava äro ganska stränga och göra ett kraftigt intrång på den en- 

 skilde skogsägarens rätt att behandla sin skog. Det här föreliggande lagförslaget kom- 

 mer att bli ännu strängare. Jag vänder mig, liksom många andra talare, särskilt mot § 3, 

 där man utbytt beteckningen »ungskog» mot s-yngre skog;^. Det är visserligen sant, att det 

 i nuvarande lag inte finns någon bestämd definition på vad som menas med »ungskog», 

 men såsom förut är erinrat, har en viss praxis eller hävd utbildat sig i detta avseende. 

 Något motsvarande gäller icke för begreppet »yngre skog», och detsamma kommer därför 

 säkerligen att tolkas olika på olika platser. Redan detta är en omständighet som måste 

 bjtida emot. Jag föreställer mig, att effekten för de enskilda skogsägarna kommer att bli, 

 att det hädanefter dröjer 20 eller 30 år längre, innan de i fråga om sin skog få den 

 rörelsefrihet de vilja ha. Vad detta betyder förstå vi nog litet var. Man måste också 

 komma ihåg att förhållandena äro så olika i skilda delar av vårt land ; söder ut blir 

 skogen färdig att avverkas betydligt tidigare än norr ut. Det finns givetvis vissa till- 

 fällen, då konjunkturerna påbjuda avverkning av en lät oss säga 50-årig skog, kanske 

 t. o. m. yngre. 



Nu är det visserligen sant, att det s. k. skogsägareförbundet, dit jag för min del även 

 hör och som består av de stora skogsbolagen och större enskilda skogsägare, uttalat sig 

 för denna ändring av lagen från »ungskog» till »yngre skog» ; men vi få komma ihåg, 

 att medlemmarna i detta skogsägareförbund innehava stora skogar med uthålligt skogs- 

 bruk, de ha skogstjänstemän o. s. v. De sköta sin skog, eller vilja åtminstone sköta den, 

 alldeles precis som det står i lagförslaget, och för dem medför en sådan här lagändring 

 icke det allra minsta intrång. Men hur ställer det sig, mina herrar, för flertalet skogs- 

 ägare? Jo, helt annorlunda. De flesta skogsägare besitta arealer, som kanske ofta nog 

 understiga 50 tunnland eller t. o. m. innehålla endast 20 ä 30 tunnland. Här kan man, 

 enligt min mening, icke begära något uthålligt skogsbruk. Då förstå vi nog, vad denna 

 lagändring spelar för roll för en sådan liten skogsägare ; ungskogen får han icke röra. 

 Han har på sitt lilla område icke någon äldre skog annat än sådan, som faller under vad 

 som i denna lag benämnes »yngre skog», den får han icke röra, utan den står fortfarande 

 under skogsvårdsstyrelsen. Oaktat jag är ordförande i länets skogsvårdsstyrelse, vill jag 

 för min del icke vara med om att gå så hårt fram, som detta lagförslag stadgar. Det är, 

 såsom nyss nämndes, olika i olika delar av vårt land, men i den trakt jag är ifrån, tror 

 jag, att med föreliggande förslag skulle det bli ett för starkt intrång och att det åtmin- 

 stone på vissa håll tyvärr skulle kunna ge anledning till etl spänt förhållande mellan 

 skogsvårdsstyrelsen och skogsägare, till skada för det hela. 



