380 X RIKSDAGEN 



föreligger icke den faran nu, åtminstone icke i samma utsträckning. Om vi därför ytter- 

 ligare dröjde med denna lagstiftning, torde det icke vara omöjligt kunna utfinna vägar, 

 varigenom man kunde lämna dessa mindre skogsägare mera frihet, ty de flesta av dem 

 äro icke alls i behov av denna restriktionslagstiftning för vården av sina skogar. 



Då ingen särskild risk synes föreligga att dröja, så har jag kommit till det resultatet, 

 att man i år borde avslå detta lagförslag — icke så, att jag ställer mig emot en lagstift- 

 ning utan tvärtom — men jag anser likväl skäl förefinnas att dröja något. 



Jag vet alltför väl, att man säger, att den tillfälliga skogsvårdslag för ungskog, som 

 vi haft sedan 1918, skulle under tiden, innan riksdagen hinner samlas igen, träda ur 

 funktion. Det är möjligt, men jag förmodar, att trots vi äro inne på de sista dagarna 

 av riksdagstiden, skulle det icke vara omöjligt åstadkomma ett beslut om förlängning 

 av 1918 års kristidslag, om riksdagen önskade detsamma. 



. På grund utav detta och annat, som sagts i denna fråga, har jag kommit till det re- 

 sultat, att jag för närvarande vill ansluta mig till det avslagsyrkande, som är framstjillt 

 först av herr Gustafsson i Älvsered. 



Herr Jonsson i Hökhult instämde häruti. 



Herr Svensson i Långelanda: Herr talman! Den som ser tillbaka på förhållandena 

 i det län, som jag representerar, kan icke imdgå att lägga märke till den förändring till det 

 bättre, som skett under de sista 20 åren, såväl betriiffande skogsskövling som annat. För 20 

 år sedan fingo vi nämligen den lag, varigenom denna förbättrade skötsel av skogen kommit 

 till stånd. Vi fingo skogsvårdsstyrelser, och dessa ha presterat ett utmärkt arbete, de ha på 

 ett utomordentligt bra sätt lärt lantbrukarna att sköta sina skogar, att vårda sina skogar 

 såväl vid avverkningar som då det gäller gallringar, liksom även beträffande insådd av 

 skog; med ett ord, utefter hela linjen ha dessa skogsvårdsstyrelser gjort stort gagn. 



Då får man lov att säga, att man icke är rädd för en lagstiftning sådan som denna ; man 

 tänker i stället, att hade denna lag kommit till stånd 20 år tidigare eller för 40 år sedan 

 ungefär, då hade Värmlands skogar haft annat värde och varför inte också alla andra 

 svenska skogar. 



När jag såg på den kungl. propositionen, tyckte jag, att den innebar ett visst inkräk- 

 tande på bondens rättigheter, på skogsägarens rättigheter; men då jag såg på det här 

 utskottsförslaget som var åtskilligt modererat, så var jag icke alls förskräckt för att 

 rösta för utskottets förslag. 



Vi måste dock säga, att trots somliga sköta sina skogar, så är det rätt många, som 

 icke sköta dem, och att få en lag, som är olika för olika personer, är omöjligt, föreställer 

 jag mig, utan vi få nog finna oss i att den lag, som blir antagen, får gälla både för den 

 ena och den andra. 



Det är ju så med oss alla, att litet kunskap behöva vi, och den kunskap, som skogs- 

 vårdsstyrelserna ha gett lantbrukarna, är av utomordentligt värde. 



Här har varit tal om »ungskog» och »yngre skog», och med vad jag känner till beträf- 

 fande skogsvårdsstyrelsen i vårt län, så kan jag säga, att nog förstår den sig på »yngre 

 skog» och »ungskog>, den saken realiserar sig nog ganska lätt. Om det varit en liten 

 lantbrukare, som suttit i skulder och nödvändigt behövt gallra sin skog, så har han gått 

 till skogsvårdsstyrelsen för att få hjälp, och denna har också hjälpt honom så långt som 

 möjligt. Jag är övertygad om att samma förhållande kommer att råda i framtiden," och 

 därför yrkar jag bifall till utskottets förslag, men samtidigt bifall till den av herr Lind- 

 man m. fl. avgivna reservationen. 



(Under detta anförande hade herr talmannen återtagit ledningen av förhandlingarna.) 



Herr Hage: Herr talman! Alla de föregående talare, som haft ordet här i dag, ha 

 på sätt och vis varit parter i målet, därför att de representera trakter, som skulle falla 

 under denna lagstiftning. Jag för min del däremot tillhör ju ett län, som icke kommer 

 att falla under denna lag, men som lyder, kan man säga, i vissa avseenden under en 

 ännu mera restriktiv lagstiftning än den, som här föreslagits. 



Jag kan därför säga, att jag med opartiskhet kan yttra mig i denna fråga, och jag gör 

 det bl. a. även därför, att jag suttit i utskottet vid behandlingen av densamma, varjämte 

 jag vid föregående tillfällen, när det gällde skogsvårdslagarna för Västerbottens och Norr- 

 bottens län, deltagit i behandlingtn av den frågan. På grund härav har jag naturligtvis 

 nödgats skaffa mig en viss åskådning i detta spörsmål, vilket för övrigt är alldeles nöd- 

 vändigt, när man som jag är representant för en skogbärande trakt. 



Jag skulle då vilja säga, för det första, att den allmänna åskådning, som jag bibragts 

 så småningom, ;ir den, att det tjänar ingenting till att gå för långt i restriktiv lagstiftning, 

 när det gäller sådana här områden; det tjänar ingenting till att göra lagstiftningen sådan, 



