SKOGSVÅRDSLAGARNAS ANTAGANDE 26 MAJ 1923 x38l 



att den binder skogsbrukaren till händer och fötter, isynnerhet om man kan ha anled- 

 ning antaga, att den restriktiva lagstiftningen i någon mån grundar sig på teoretiska 

 doktriner, omkring vilka står strid även bland sakkunniga. Jag säger inte detta, därför 

 att jag hesiterar på något sätt inför att inskränka på dispositionsrätten till det som äges. 

 Det är givet, att med den åskådning jag har, jag icke i denna fråga kan stå på en annan 

 grundval än den, att det allmänna har rätt att göra inskränkningar i detta avseende, då 

 hänsynen till allmänt väl motiverar sådant. Men jag vill däremot säga, att erfarenheterna 

 från de bygder, där det tillämpas en långt driven restriktiv lagstiftning på detta område, 

 och som kanske är betingad av omständigheterna och i viss mån motiverad, giva vid 

 handen, att det åstadkon^nes mj^cken olust och motvilja, om en sådan restriktiv lagstift- 

 ning går för långt. Ty om det är så, att eti person, som äger skog, skall i alla avseenden 

 å densamma vara bunden, så att bara det blir fråga om att taga ut en liten vedpinne, 

 så skall det ställas till med stämpling m. m., så skapar detta ett tillstånd, vilket, såvitt 

 jag kan förstå, icke kan vara till fördel för skogsbruket och skogsvården. 



Då jag fick se Kungl. Maj:ts förslag och då jag ställdes inför detsamma i utskottet, 

 bibragtes jag genast den känslan, att förslaget gick för långt i den av mig nu antydda 

 riktningen. Jag tror för övrigt, att Kungl. Maj:ts förslag tillkommit delvis på grund av 

 den långt drivna avverkning, som kom till imder kristiden. De goda konjunkturerna hade 

 nändigen stimulerat avverkningarna, som då avsevärt ökades. Det uppstod en fruktan, att 

 den stegrade avverkningen skulle alltjämt fortsättas och skogen därigenom på ett alldeles 

 oerhört sätt bliva brandskattad. Detta underströks, såsom helt naturligt var, på ett synner- 

 ligen starkt sätt av för skogsvård intresserade personer, särskilt av skogsvårdstjänste- 

 männen och andra personer, som hade att taga befattning med skogsvårdsärenden. Man 

 kan mycket lätt förstå, att personer, som äro sysselsatta uteslutande med en viss verk- 

 samhet, lätt komma att bliva i någon mån monomant ensidiga i sitt betraktelsesätt. Jag 

 kan, för min del, ej göra mig fri från den känslan, att allt detta kom i någon mån att 

 utöva inflytande på utfornmingen av vissa delar av det lagförslag, som till slut kom från 

 regeringens sida. Detta är min allmänna åskådning i denna fråga, och med denna min 

 utgångspunkt skulle jag för min del icke kunna vara med om att tillstyrka Kungl. Maj:ts 

 förslag. 



Det är emellertid en sak till, som man här måste beakta, nämligen att om lagstiftningen 

 göres alltför restriktiv, så följer därav tillskapandet av ett oerhört stort antal skogstjänste- 

 män. Vi hava i våra bygder — det hör ju visserligen ej direkt till denna fråga — en 

 känsla av att antalet statliga skogstjänstemän blivit alltför rundligt tilltaget. Jag reage- 

 rade för min del många gånger, då det ständigt och jämt var fråga om här i riksdagen 

 att åstadkomma nya revir och tjänstemän, men det var icke värt att komma fram med 

 något motstånd i det avseendet. Den, som vågade göra det, skulle säkerligen blivit ansedd 

 som en mycket dålig människa. Denna synpunkt, som jag nu berört, skulle gjort det för 

 mig ännu svårare att gå med på ett tillstyrkande av regeringsförslaget. 



Vid behandlingen i dag i kamrarna av frågan ligger saken emellertid på ett helt annat 

 sätt. Utskottet har på ett mycket genomgående sätt uppmjukat Kungl. Maj:ts förslag. 

 Gent emot dem, som yrka avslag på viskottets förslag, skulle jag därför vilja säga, att 

 detta förslag är ett verkligt moderat förslag. De, som yrka avslag på förslaget, kunna 

 alltså, enligt min mening, ej med fog påstå, att förslaget är i restriktivt avseende långt 

 gående och att detsamma skulle på sådant sätt binda skogsägarna, att de inte kunde röra 

 sig. Man kan tvärtom mycket bestämt påstå, at det nu föreliggande förslaget medger en 

 betydlig rörelsefrihet. Därför bör det, enligt min mening, i huvudsak bifallas, ty om det nu 

 blir så, att förslaget faller, då äventyras uppnåendet av det mål man eftersträvar: be- 

 främjandet på ett effektivt sätt av återväxten ävensom en del andra fördelar, som otvi- 

 velaktigt vinnas. 



Jag kan sålunda förklara, att jag för n)in del i stort sett står på den linje, som ut- 

 skottsmajoriteten ställt sig på. Jag har dock reserverat mig i ett avseende och diirvid 

 har jag följt mina partivänner, herrar Linder och Johansson i Uppmälby. Jag har näm- 

 ligen ansett, att man, då det gäller vissa delar av bestämmelserna om rätten till av- 

 verkning, inte borde få gå så långt i avverkningen, att enda->t husbehovsskogen skulle 

 kvarstå. Jag har därför hemställt att i 5 och iq §§ ordet »husbehovsskog~> utbytes mot 

 »behövlig skog , vilken senare lagterm förekommer i regeringspropositionen. Detta har 

 jag gjort särskilt med tanke på förhållandena i Norrland. Jag har tänkt på, huru det 

 enligt norrlandslagstiftningen skulle taga sig ut på denna punkt. Enligt densam.ma är 

 <let så, att om en person k(")ptr en egendom av ttt bolag, så skall han tilldelas så mycket 

 skog, alt lian får stödskog. Men hur skulle ileii la,L;stifliiint;en verka, om utskottets för- 



